При
пізнанні соціально-економічних процесів та явищ застосовуються поряд з іншими і
філософські принципи, зокрема такі, як: принцип матеріалізму, єдності теорії і
практики, визначеності, конкретності, пізнаванності, причинності, розвитку,
об'єктивності, системного підходу тощо. А це означає, що економічна наука при
пізнанні економічної дійсності постійно натикається на філософські проблеми,
вирішення яких полягає в тому, щоб за допомогою філософських та інших принципів
і підходів якнайповніше розкрити сутність економічних процесів та явищ. Адже
правильне розуміння економічної дійсності, об'єктивне її витлумачення,
відкриття та формулювання економічних законів, характеристика їх прояву можливі
лише на базі філософії - діалектичного та історичного матеріалізму.
На
кожному етапі пізнання соціально-економічної дійсності є певна потреба в
застосуванні філософського принципу матеріалізму. В нинішніх умовах ця потреба
зумовлена необхідністю пізнання сутності нових явищ і процесів, що мають місце
в кожній із груп країн світової спільноти: розвинутих капіталістичних, тих, що
розвиваються, з перехідною економікою і соціалістичних. Проблема полягає в
тому, що на рівні буденного мислення (буденного пізнання) новітні процеси та
явища в кожній із означених вище груп країн сприймаються багатьма людьми як
доказ хибності формаційного підходу до розвитку людського суспільства.
Досить
важливою проблемою економічної науки є проблема пізнання суті процесів та явищ,
що мають місце в країнах з перехідною економікою. Півтора десятка років два
десятки країн, що виникли на території колишнього СРСР і соціалістичних країн
Східної Європи, здійснюють перехід від недобудованого соціалізму (в них не
закінчився перехідний період від капіталізму до соціалізму) до капіталізму. При
цьому всі вони перехід до іншої формації здійснюють наосліп, шляхом проб і
помилок, оскільки теорії руху від більш високої формації до нижчої немає.
Економічна наука, спираючись на досягнення філософії, мала б дати відповідь
принаймні на три основних питання, які вкрай потрібні політикам, котрі
визначають курс країн з перехідною економікою.
Перше з
цих питань - наскільки продуктивним є повернення до капіталістичної
суспільно-економічної формації'. Адже, сьогодні така відповідь відсутня.
Замість неї використовується пропагандистський штамп на зразок: "Ринкова
економіка краща за планову, бо найбільш розвиненими країнами є ті, де
використовуються ринкові механізми господарювання". Але при цьому
замовчується той факт, що розвинутими, багатими є два десятки країн із майже
двох сотень. Тобто - закликаючи рухатися у зворотньому напрямі, науковці
керуються буденним мисленням, отриманим в результаті спостереження, причому не
всієї системи світового капіталістичного господарства, а лише її невеликої
частини.
Друге
питання, відповідь на яке вкрай потрібна політикам (і не тільки їм), зводиться
до того, що являє собою правове, соціально орієнтоване суспільство і чи можливо
(а якщо можливо, то як саме) побудувати його в умовах, коли на старті цього
будівництва в результаті роздержавлення та приватизації відбувся перерозподіл
суспільного добра в інтересах мізерної горстки населення, внаслідок чого
виникли мільйонери та мільярдери, з одного боку, і бідні, голодні, позбавлені
соціальних благ - з іншого.
І
нарешті, третє питання, відповідь на яке чекають суспільства з перехідною
економікою: як довго триватиме перехідний період від недобудованого соціалізму
до капіталізму і чи не відстануть назавжди в економічному розвитку країни з
перехідною економікою. Адже п'ятнадцять років ринкових перетворень поки що
жодну країну не вивели на шлях прогресу і добробуту.
Використовуючи
філософські принципи пізнання, економічна наука повинна розв'язати ще одну
важливу проблему - знайти шляхи, способи, методи узгодження протилежних
економічних інтересів окремих країн, регіонів і світової спільноти в цілому.
Адже існуючий нині світовий економічний порядок є несправедливим: країни, що
нажили свої багатства на пограбуванні колоній і менш розвинутих крані,
продовжують багатіти, а бідні у порівнянні з ними біднішати. Утвердження
справедливого економічного порядку в межах світової спільноти можливе за умови
використання вчення про ноосферу, тобто вчення про якісно новий стан біосфери
Землі і навколоземного простору, який формується під впливом розумової та
фізичної діяльності людини в її ж інтересах. Як зазначав академік В.
Вернадський, в умовах нового стану біосфери розум і керована ним праця людини
стануть новою геологічною силою, якої не було раніше на нашій планеті.
В
результаті взаємодії людини як живої істоти, її думки та її праці виникає
синергетичний ефект - нова могутня продуктивна сила, здатна виділити соціальні
проблеми людства Але для цього необхідне усвідомлення кожним політиком, кожним
індивідом того факту, що кожна окрема людина є найважливішою екосистемою
біосфери, що саме вона, людина, у процесі своєї діяльності вступає в активні
відносини з іншими екосистемами біосфери і змінює цю останню й сама змінюється,
розвивається. Іншими словами, розвиток особистості та її сутнісних сил, творча
активність людини і суспільства, їх свідомість, культура, енергія значно
посилюються, коли вони виступають як єдине ціле. За таких умов формується новий
тип суспільного відтворення, в якому роль матеріального виробництва падає, а
роль нематеріального, передусім духовного, зростає. Діючи як єдине ціле,
людство в умовах ноосфери зможе узгодити економічні інтереси всіх і кожного.
Зрозуміло,
що розглянутими нами філософськими проблеми економічної науки не вичерпується
сучасна економічна проблематика. Адже економічна сфера, перебуваючи в
постійному русі та розвитку, натикається на численні проблеми, які можуть бути
розв'язані тільки на базі філософських принципів. В нашому випадку були
розглянуті найбільш загальні і найбільш важливі.
Філософські проблеми сучасної педагогіки
Уже
кілька років ми живемо в XXІ столітті. Цей поділ на роки досить умовний, як і
наше життя. У новому столітті нікуди не зникли кризові явища та різні проблеми
по всіх напрямках людської діяльності. Спад економіки, порушення екологічної
рівноваги тільки поглибили кризу людського духу й моралі.
Вирішити
будь-які проблеми зможе тільки людина, бо першопричиною їх є сама. Тому все,
насамперед, залежить від внутрішньої сутності людей.
Сьогодні
освіта має базуватися на гуманістичній ідейності, основах моралі й духовних
цінностях. Тому основою практичної педагогічної діяльності повинен стати новий
філософський принцип, який можна назвати екологічним гуманізмом або природничим
гуманізмом.
Головним
ідейним провідником концепції екологічного гуманізму є педагогічний геній
Василя Олександровича Сухомлинського. Будь-яка ідея завжди виникає своєчасно.
Вона запрограмована на перманентний розвиток, відкриту дискусію, об’єктивну
критичність та пошуки альтернативи. Ідея екологічного гуманізму ніколи не стане
аксіомою, бо людська педагогіка як і саме суспільство перебувають у
безперервному розвитку й оновленні.
Здорові
діти – основа існування будь якої нації. Ця аксіома відома кожному, хто
причетний до освіти. Але не всі знають, що здоров’я слід аналізувати насамперед
як індикатор екологічного благополуччя дитини. Коли йдеться про нашу освіту, то
знання часто набуваються ціною власного здоров’я. Справді, у перший клас дитина
йде здоровою, а закінчує школу й разом з атестатом одержує медичний діагноз, а
то й не один. Психоемоційні навантаження, нові програми, бурхливий ритм життя,
екологічна криза по всіх напрямках діяльності суспільства роблять свою справу.
І не найкращим чином. Життя, навчання, виховання – це безперервні процеси. Якщо
говорити про мислення як основу діяльності, то чому ж логіка цього процесу
дискретна? Чи не в цьому більшість наших проблем, помилок, органічних
патологій?
Будь-яка
стратегія діяльності суспільства полягає в його розвитку (еволюції). Це
стосується й процесу логіки мислення. Визначальною стратегією розвитку соціуму
повинно стати не економічне зростання (воно несе технократичний зміст), а
еволюція духовних начал, де базовим принципом є наявність процесів
перманентного логічного мислення.
Безперервне
логічне мислення людини формується від часу її народження. Але вся проблема
полягає в тому, що цей процес здійснюється вчителями, які (в основному)
володіють тільки дискретним логічним мисленням. Звідси всі проблеми, труднощі
пізнання реального світу, адже навчально-виховний процес на 80% відбувається у
віртуальному вимірі (наочність, електронні засоби, абстрактність багатьох
процесів та явищ). Плануючи свою діяльність, людина не замислюється, що будь-яке
конкретне завдання має багато векторів розв’язання і досягнути мети, в
абсолютному вимірі, неможливо. Із часом ми переконуємося, вирішення проблеми
досягається різними шляхами, а алгоритмів діяльності є безліч.
Для
природничої освіти таким алгоритмом може стати екологічний гуманізм, який у
сучасній освіті знаходиться в зародковому стані. Тому проблеми й помилки, що
виникають при викладанні дисциплін природничого циклу не є випадковими. Вони
невідворотні й стійкі в силу дискретності процесів нашого логічного мислення.
Отже, забезпечити гармонію розвитку дитини може лише сучасна, модернізована
система природничої освіти з домінуванням у діяльності перманентного логічного
мислення.
Новий
час диктує інші підходи до процесів навчання та виховання. Усі надбання
суспільства закладені в сучасних популяціях людей генетично. Їх реалізація
здійснюється протягом всього життя кожної людини. Самородки слов’янського
етносу: К.Д. Ушинський, А.С. Макаренко, В.О. Сухомлинський, - пристосовували й
удосконалювали педагогіку наших предків до вимог свого часу. Сьогодні цих
класиків педагогіки можна сміливо назвати нашими сучасниками, бо їх педагогічні
ідеї були на багато кроків попереду самого суспільства. Не треба забувати й про
те, що наша цивілізація теж еволюціонує. Вона постійно потребує удосконалень,
різних модифікацій, нових поглядів на певні проблеми. Разом із новими
тенденціями в стані соціуму відбуваються значні зміни у свідомості кожного
покоління в значенні наближення до реальності буття, з незначним об’ємом абстрактних
понять та умовностей Сучасна педагогіка повинна враховувати стан кризових явищ
у суспільстві не тільки в екологічному плані, а й у моральному та духовному.
Духовність,
моральність, соціальна активність – основа переходу людської цивілізації до
вищого рівня існування суспільства. Такий перехід невідворотний. Його ознаки
почали проявлятися одразу після закінчення Другої світової війни. Цей процес
пригальмувався із розвитком кризових екологічних процесів у ноосфері. Для того,
щоб перехід на вищий рівень існування відбувався швидше, необхідно в педагогіці
впроваджувати та розвивати новий філософський принцип навчання й виховання – екологічний
гуманізм.
Екологічний
гуманізм – це усвідомлення людиною цінності власного життя та навколишньої
природи шляхом пізнання нею добра, істини, краси, адже наша суть – це
духовність, нова форма мислення, яку часто називають екологічним мисленням.
Екологічне мислення формується й розвивається на основі екологічної свідомості.
Воно матеріалізується через екологічну діяльність індивіда чи групи людей. Такі
дії іноді трактують як охорону природи. Але поняття „екологічний гуманізм” має
значно ширший зміст.
У
філософському плані – це аксіома: не вбивай, не руйнуй, не зраджуй (як у
Біблійних заповідях). У педагогічному розумінні гуманізм екологічний – це
гармонійні, різнопланові стосунки в трикутнику учитель – учень – довкілля.
Ідеї
педагогів-класиків – це лише певна модернізація християнської етики,
пристосованої до новітнього часу. Гуманістичні засади об’єднали минуле з
сьогоденням і є основою становлення майбутнього покоління.
Природнича
етика пояснює об’єкти живої природи з погляду науковості й одночасно
моральності. Моралізація того, що вивчається, є обов’язковою умовою реалізації
екологічного гуманізму. Тому подальший розвиток суспільства завжди вимагатиме
морально-етичного регулювання. А морально-педагогічні норми слугуватимуть
відображенням і формою регулювання протиріч у педагогічних діях. Критерії
педагогічної моралі кожний учитель обирає й розвиває сам. Але ігнорування екологічного
гуманізму як фундаментальної бази викладання предметів природничого циклу з
особливою педагогічною специфікою не має ніякого сенсу.
Сьогодні
в освіті найбільше турбує психологічна неготовність учасників
навчально-виховного процесу до принципових змін чи навіть модернізацій. Це той
момент, коли сприйняття, свідомість, мораль, перебувають позаду технократичного
вектора розвитку суспільства. На превеликий жаль, це шлях у порожнечу.
Науковість
– головна категорія сучасного навчально-виховного процесу. Доведень це не
потребує. Усі ми є свідками велетенських кроків науки. Успіхи молекулярної
біології, генетичної інженерії, всеохоплююча комп’ютеризація змінили свідомість
цілого покоління. З іншого боку екологічні проблеми не тільки не зникли, а й
наростають. Білі плями в біології залишаються. Доведення досягнень науки до
свідомості школяра сьогодні здійснюється багатовекторно. Але все ж домінуючим
фактором науковості завжди буде друкована інформація. Це сучасна
науково-популярна література, біологічні, екологічні, медичні рубрики в
місцевих, обласних, всеукраїнських газетах, часописах. Ще раз можна наголосити
про те, що книга – головне джерело науковості для школяра. Вона навчає дитину
мислити творчо, читати між рядків, переносити себе на місце подій, бути
віртуальним дослідником прочитаного. В Сухомлинський говорив про те, що без
книги немає науки й не може бути всебічного розвитку. З іншого боку процес
викладання природничих дисциплін має бути максимально наближеним до довкілля.
Основне
завдання учителя – не наповнювати свідомість учня кількістю біологічної
інформації, і навіть не якість її є пріоритетною, а те, як дитина може розуміти
природу, уміє спілкуватися з нею, передбачає наслідки своєї діяльності, має
можливість захистити довкілля та себе.
Необхідно,
щоб кожна дитина замислювалася над явищем чи подією, могла виявляти зміни
довкілля, прогнозувати подальший розвиток подій, ставити запитання та шукати
самостійну відповідь на них. Відповідальність, стимуляція думок про завтрашній
день повинні керувати свідомістю молодої людини. Це і є основою екологічного
мислення.
Великий
гуманіст Василь Сухомлинський вважав головним завданням у навчально-виховному
процесі створення гуманістичного простору, де діють тільки позитивні чинники.
Виховання та навчання повинні базуватися на високій моральності усіх суб’єктів,
адже гуманізм – як філософський принцип, є необхідною передумовою всебічного та
гармонійного розвитку людини. Він утверджує право людини на певний ступінь
свободи сприймання інформації з довкілля. Прагнення до освіти закладено в нас
на рівні підсвідомості. Тому освіта повинна бути демократичною, як і стосунки
між учасниками навчального процесу. Поєднання мети вчителя й учня у спільні дії
сприяє виникненню об’єднуючої мотивації. Совість і почуття сором’язливості – це
своєрідні й надійні гаранти відповідальності та обов’язку. Вони невідступно
спонукають дитину до самоконтролю, мотивують певні навчальні проблеми. Шляхів
до позитивної мотивації в навчанні дуже багато. Кожне запитання завжди збуджує
бажання знайти відповідь. Бо думка пробуджується тільки думкою, а знання
повинні працювати на учня. Усе це азбука педагогічної майстерності великого
Сухомлинського.
У людини
існує безліч цінностей у цьому житті. Необхідність спілкування дитини з живою
природою, здатність її відчувати себе частинкою довкілля, можливість впливати
(у позитивному сенсі) на неї приходить тільки в зрілому віці, тоді, коли людина
починає відчувати короткочасність свого перебування на Землі. Але базові основи
цих відчуттів, прагнення до творчості закладаються у шкільному віці. Учитель
через урок реалізує початок творчості молодої людини, саму можливість її
самореалізації.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5
|