-
організованість за рахунок внутрішніх
сил під впливом релігії, моралі, правосвідомості, традицій, звичаїв,
менталітету;
-
зміст інтересів та цілей, які мають
люди, або які у них переважають;
-
відношення маси людей до соціальних
норм, які спрямовуються на збереження соціуму і людини в ньому;
-
зв’язок мотивів і стимулів поведінки і
діяльності людей у суспільстві, колективному і приватному житті, що розкриває
джерела активності суб’єктивного фактору.
Аналiз
фiлософських концепцiй управлiння показує, що в соцiальних процесах, які мають
органiчний характер свого розвитку, природним є зв’язок мiж частиною i цiлим,
iндивiдом i суспiльством. У такому суспiльствi є спiльна мета, отже управлiння
набуває переважно свiдомого характеру. Неорганiчний характер розвитку
суспiльства в результатi дiї зовнiшнiх i внутрiшнiх факторiв, якi порушують
стабiльнiсть спiльноти, приводить до переважно стихiйного характеру, але, як
свiдчить iсторiя людства, не iснує суто органiчного чи неорганiчного розвитку
подiй: періодично виникають спроби соцiальних конфлiктiв, соцiальної напруги,
без подолання яких неможливо досягти соцiального миру. Органiчний та
неорганiчний характер соцiальних процесiв може розглядатися як дiалектична
взаємодiя категорiй статичне - динамiчне, отже, в дослiдженнi певного
суспiльства важливо встановити характер його розвитку, виявити дiю
необхiдного-випадкового, спiввiдношення свободи - несвободи, влади -
демократiї, загального-одиничного тощо. Важливість такого аналізу зростає в
умовах сучасного суспільства, яке, з одного боку, є новим типом соціуму, що
прагне соціальної динаміки і характеризується високим рівнем адаптивності до
зміни умов свого функціонування за рахунок зростання спеціалізації політичних
інституцій, диференціації їх функцій, розробки нових управлінських технологій,
здатних гнучко реагувати на виникнення суспільних криз і конфліктних ситуацій,
а з іншого боку, приводить до глибокого розчарування людей в соціальній
дійсності, яка не завжди створює відповідні умови для їх життя.
Однією
з серйозних проблем управління є процес глобалізації, який ставить питання про
пошук нових норм і інститутів управління, здатних ефективно управляти на
міжнародному, національному, регіональному рівнях так, щоб зберігалися переваги
глобалізації, але не порушувалися права людини, не обмежувалися можливості її
розвитку. Це пояснюється тим, що глобалізація, інтегруючи економіку, культуру,
управління, руйнує єдність суспільства, породжує соціальну невпевненість людей,
викликає сумніви щодо межі допустимого впливу на людину. Отже, виникає
необхідність в формуванні нової концепції управління, визначенні механізму
взаємодії із владою і державою для забезпечення функціонування суспільства в
нових умовах.
Типи
управління. Роль потреб та інтересів у формуванні мотивів і цілей управлінської
діяльності
Потреба
в формуванні такої системи управління, яка дозволяє виявити зовнішні і
внутрішні можливості розвитку країни, забезпечити створення структур, які реально
можуть керувати суспільством стає сьогодні однією з основних задач суспільної
трансформації в Україні. Сьогодні все більше посилюється значення розуміння
фундаментальних та обставинних причин соціального розвитку, що пов’язане зі
значним впливом на управління суб’єктивізму, коли управління здійснюється
незалежно від об’єктивних умов, в бажаному для себе напрямку і доля країни може
залежати від суб’єктивних якостей управлінця. Отже, стоїть питання про систему
управління країною, яка на основі правових засад могла б задовольнити потреби
людей, всебічно відображати їхній стан і приймати управлінські рішення не в
інтересах окремих груп, а в інтересах всього суспільства. Проблема
демократичного управління не в тому, щоб відмінити управління взагалі, а в
тому, щоб замінити ту форму правління, яка не задовольняє суспільство, іншою.
Кожна соціальна
система виступає як певна єдність індивідів, соціальних груп, класів,
об’єднаних різноманітними суспільними відносинами на основі матеріального і
духовного виробництва. і має досить складну та ієрархічну структуру, яка обумовлена
різноманітними мотивами і цілями як індивідуального, так і суспільного
характеру, що ґрунтуються на людських потребах та інтересах. Саме цей взаємозв’язок
між людьми, який здійснюється в силу усвідомлення ними необхідності задовольнити
свої потреби через пошук варіантів встановлення певних взаємовідносин один з
одним, стає основою формування певної системи управління та визначає
взаємовідносини між суб’єктом та об’єктом управління.
Серед
авторів, які вивчали проблему потреб та інтересів, звернемося перш за все до
досліджень французького філософа XVIII ст. К.Гельвеція. За його думкою, первинні
вітальні потреби, що закладені в кожній людині на рівні інстинктів та виступають
її захисними рефлексами, в процесі життя збагачуються, розвиваються, змінюються,
накопичуючи в собі багатий життєвий досвід, що дає можливість людині, керуючи
своїми потребами, пристосовуватися до мінливого соціального світу. Їх різноманітність
стає основою суперечності щодо того, що кожен виділяє з них для себе домінантні
і другорядні, в залежності від тієї значимості, яку він надає тій чи іншій потребі.
Цілеспрямованість
людини на задоволення своїх потреб завжди пов’язується з проблемою вибору, яке
залежить у певному відношенні і від вольових якостей людини. На думку авторів
концепції соціального обміну (Блау, Хоманс, Р.М.Емерсон та інші), специфіка соціальної
взаємодії проявляється в тому, що люди не завжди спрямовують свої дії на
максимальне задоволення потреб, в значній мірі на них впливають
ціннісно-нормативні механізми, розподіл влади, соціальні інститути тощо. Таким
чином, наявність потреб визначає спосіб існування людини, а характер їх
задоволення залежить від розвитку особистості і, в цьому плані, задоволення потреб,
їх досягнення по-різному реалізується людьми і є процесом і керованим, і самокерованим.
Як зазначав К.Гельвецій, потреба стає основою діяльності й щастя людей.
Враховуючи,
що сутність потреб по-різному трактується в філософській літератур, виникає
питання про те, яким чином управління поєднується з проблемою задоволення
людських потреб? Так, з точки зору З.Фрейда, своєрідним збуджувачем вітальних
потреб людини є енергія несвідомого психологічного потягу, який виступає
джерелом як творчих, так і руйнівних сил. Його послідовники - А.Адлер, К.Юнг –
теж визначали причину потреб індивіда або в природному почутті неповноцінності
й прагнення до самоствердження, яке притаманне людині (А.Адлер), або в колективному
несвідомому, яке визначає той чи інший архетип людини як коррелята інстинктів
(К.Юнг). На відміну від них, Е.Фромм в основу потреб покладав взаємодію
біологічних і соціальних факторів, які породжують в людині необхідність
подолати самотність, обмеженість власного існування, добитися самоствердження у
суспільстві. На думку марксистів, основа виникнення потреб полягає в
матеріальному, економічному стані людини і суспільства, соціально-класовому
антагонізмові, експлуатації людини людиною, які виступають підставами як самих
потреб, так і способів їх задоволення. За думкою А.Маслоу, структура потреб має
пірамідальний характер – від фізіологічних, екзистенційних, соціальних потреб
до потреб престижу і духовних Отже, питання про те, що покладати в основу
управлінської діяльності, орієнтуючись на потреби індивіда, не має однозначної
відповіді, але можна виділити декілька раціональних моментів, які, безумовно,
важливі у визначенні мотивів сучасної управлінської діяльності. Перш за все,
треба враховувати, що потреби реалізуються через вольові якості особистості, є
багатоаспектними і можуть розглядатися і як прагнення людини до забезпечення
певних природних та соціальних факторів для створення умов нормальної
життєдіяльності; і як суперечності між дійсним станом суб’єкта і тим, до якого
він прагне; по-друге, потреби постійно змінюються і розвиваються в певному
потенціальному відношенні з тим чи іншим об’єктом; тобто мають реактивний і
динамічний характер і завжди пов’язані з волею, прагненням людини до влади як у
фізіологічному, матеріальному, так і в психологічному, духовно-культурному
відношенні; по-третє, поділ потреб на вітальні і соціально-культурні є досить
умовним і відносним, насправді ці два види потреб тісно пов’язані між собою,
переходять одна в одну і проявляються як на інстинктивному, так і на свідомому
рівні, тобто, фізіологічні інстинктивні потреби людей облагороджуються.
Серед
причин потреб, які виникають у людини, можна виділити такі, як фізіологічний,
психологічний і розумовий стан людини; її прагнення отримати певну вигоду від задоволення
потреби; можливий душевний конфлікт між діяльністю і свідомістю; зовнішні
наукові, технічні, технологічні умови, до яких треба пристосуватися і використати
в своїх цілях; радикальні зміни в управлінні тією чи іншою організацією, які
потребують зміни програми, моделі та способів управління тим чи іншим об’єктом;
зміни і суперечності національного, расового, соціального, загальнодержавного і
ментального характеру, які відбуваються в тому чи іншому конкретному
суспільстві й впливають на життєдіяльність людини.
Слід
звернути увагу і на те, що, з точки зору соціальної взаємодії і поведінки
індивіда, піраміда А.Маслоу, навіть модернізована П.Херсі та К.Бланшардом, які
стверджували, що для розвинутих країн піраміда видозмінюється за рахунок збільшення
обсягу потреб більш високого рівня, що приводить її до перевернутого стану, не
знаходить реального втілення у життєвій практиці
Перед
управлінням виникає проблема виявлення сутності цих потреб і способів їх
задоволення таким чином, щоб протидіяти низьким нерозвинутим або нездоровим
потребам людей і подолати суперечності між індивідуальними і суспільними потребами.
Це дасть змогу забезпечити опосередковані зв’язки індивіда як з суспільством в
цілому, так і з окремими його сферами й інститутами.
Потреби
нерозривно пов’язані з інтересами. Якщо потребу можна розглядати як зміст, то
інтерес виступає як форма буття потреби, спосіб її існування. Разом з тим,
інтерес має і свої специфічні особливості. Інтерес, виступаючи як реальна
причина соціальних дій, може мати інтуїтивний, свідомий і змішаний характер,
може розглядатися не як фактичне, а як більш процесуальне явище.
Різноманітність людських інтересів обумовлює той факт, що, хоча інтереси вмотивовуються
об’єктивними природними і соціальними закономірностями, але носять
суб’єктивний, відносний і співвідносний характер. Саме в різних інтересах, в їх
реалізації найбільш актуально проявляється управлінсько-регулююча функція як
суб’єкта, так і об’єкта управління.
Підкреслюючи
визначальну роль інтересів у життєдіяльності людей, держав, урядів і
суспільства, К. Гельвецій надавав їм значення такого закону в духовному житті,
як роль закону руху в світі фізичному, і вважав, що саме задоволення інтересів
дає людині почуття комфортності, благополуччя, тобто приводить до позитивних
емоцій, почуттів, настроїв особистості.
Фундаментальною
основою різноманітних людських інтересів виступає особистий інтерес, який
К.Гельвецій вважав єдиною і загальною мірою людських вчинків. З його точки
зору, інтерес як рушійна сила мотивується й орієнтується такими діями
особистості, які приносять їй задоволення або страждання. Підкреслюючи
первинність особистого інтересу в житті, К.Гельвецій в той же час вважає, що з
приватних інтересів окремих людей виник загальний інтерес, який диктує
суспільству, яку оцінку давати тим чи іншим вчинкам людей залежно від того,
якими вони були для суспільства – корисними, байдужими або шкідливими.
Було
б спрощенням вважати, що загальний інтерес виступає простою сумою особистих
інтересів, і той інтерес, який максимально враховує цю суму, стає виправданим і
справедливим. Цілком ймовірно, що загальний інтерес може локалізуватися у діях,
прагненнях і вчинках окремих людей, керівників, управлінців різного рангу і
рівня, які в своїх індивідуальних інтересах можуть виражати корінні потреби та
інтереси мас та ідентифікувати свій особистий інтерес і суспільний. Але збіг
інтересів слід відрізняти від узгодження, яке виступає як спосіб найбільш
універсального і мирного засобу уникнення конфліктів. Отже, реалізація
загального інтересу залежать від двох умов: від того, наскільки чітко і
визначено він відображує потреби та інтереси людини і суспільства, і від того,
наскільки адекватно відбиває об’єктивні закономірності та історичну ситуацію,
яка складається у суспільстві. Лише при виконанні цих умов можна стверджувати,
що загальний інтерес – це збіг суб’єктивних цілей, прагнень і бажань людини з
об’єктивними соціальними закономірностями і потребами суспільства. Це дає
можливість вести мову про ефективне управління суспільним виробництвом,
колективами, соціальними групами, народом, державою, всією людською спільнотою,
адже, незважаючи на все розмаїття особистих інтересів, у суспільстві існують
всезагальні інтереси, в яких зацікавлені всі громадяни: дотримання певного
порядку й безпеки, виконання встановлених правил взаємодії, співжиття,
збереження і розширення зв’язків, прийнятне і можливе за даних умов вирішення
соціальних суперечностей, покращення умов життя людей тощо. Найпершим
вираженням такого спільного інтересу є збереження цілісності соціуму,
відповідного рівня його розвитку.
Враховуючи,
що загальний інтерес завжди коригується особистісними оцінками, прагненнями,
ідеалами, Я-концепціями людей, в управлінні важливо розуміти, що кожний
керівник має достатній ступінь свободи волі прийняття тих чи інших суб’єктивних
рішень. Але оскільки у відповідності до того, чи корисним для людини або
суспільства є певний інтерес і йому надається позитивне чи негативне значення,
оцінка суб’єктом своїх інтересів і дій може бути прямо протилежною, до того ж
протилежні оцінки часто міняються місцями. Інтерес, за словами К.Гельвеція,
може породжувати як порок, так і доброчинність, він спрямовує дії людини в тому
чи іншому, корисному чи ні, напрямку і визначає гідні або негідні засоби для
реалізації, тому в управлінні від кожного управлінця бажаним є розуміння того,
що мати особисте щастя за рахунок щастя інших або управляти, підтримуючи
злочини і порок, неможливо.
За
сучасних умов, коли посилюється глобалізація економічних і політичних процесів,
виникає і така тенденція управління, яка, за допомогою соціальних технологій,
технічних засобів управління масовою поведінкою, може нав’язувати реалізацію не
загального суспільного інтересу, а інтереси певних соціальних груп. В системі
управління такі тенденції, спрямовані на реалізацію лише особистих або групових
інтересів, рано чи пізно можуть привести до розпаду соціуму, відчуження народу
від влади і держави, втрати віри у той соціальний ідеал або програму, які
реалізуються в суспільстві. Уникненню цих явищ може сприяти відкритість системи
управління, в якій рішення приймаються людьми на основі їх потреб та інтересів
лише з їх особистої згоди. Як пише Ю.Габермас, лише “політична відкритість“ як
вищий вияв тих умов комунікативності, за яких може реалізовуватися дискурсивне
формування думки і волі публіки громадян держави, придатна як головне поняття
нормативно укладеної демократії. З іншого боку, кожен громадянин у демократичному
суспільстві повинен мати інтерес у прийнятті колективного рішення, яке
відповідає інтересам більшості.
Страницы: 1, 2, 3
|