До власних доходів місцевих бюджетів
належать доходи, які визначені ст.69 Бюджетного кодексу України, формуються і
збираються на відповідній території, а саме:
І) місцеві податки і збори, що
зараховуються до бюджетів місцевого самоврядування;
2) 100 відсотків плати за землю - для
бюджетів міст Києва та Севастополя; 75 відсотків плати за землю - для бюджетів
міст республіканського Автономної Республіки Крим та міст обласного значення;
60 відсотків плати за землю - для бюджетів сіл, селищ, міст районного значення
та їх об'єднань;
3) податок з власників транспортних засобів
та інших самохідних машин і механізмів у частині, що зараховується до
відповідного бюджету;
4) надходження сум відсотків за
користування тимчасово вільними бюджетними коштами;
5) податок на промисел, що зараховується до
бюджетів місцевого самоврядування;
6) надходження дивідендів, нарахованих на акції
(частки, паї) господарських товариств, що у власності відповідної
територіальної громади;
7) плата за забруднення навколишнього
природного середовища у частині, що зараховується до відповідного бюджету;
8) кошти від відчуження майна, яке знаходиться
у комунальній власності, в тому числі від продажу земельних ділянок несільськогосподарського
призначення, що перебувають у комунальній власності;
9) фіксований сільськогосподарський податок
у частині, що зараховується до бюджетів місцевого самоврядування;
10) плата за оренду майнових комплексів, що
знаходяться у комунальній власності;
11) надходження від місцевих грошово-речових
лотерей;
12) плата за гарантії щодо виконання
боргових зобов'язань;
13) гранти та дарунки у вартісному
обрахунку;
14) власні надходження бюджетних установ,
що утримуються за рахунок коштів відповідного бюджету;
15) податок на прибуток підприємств комунальної
власності;
16) платежі за спеціальне використання
природних ресурсів місцевого значення;
17) інші надходження, передбачені законом.
Ці доходи не враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів.
Верховною Радою України 18 лютого 1997 р.
був прийнятий у новій редакції Закон України «Про систему оподаткування» (№
77/97 - ВР).
У статті 15 цього Закону визначені місцеві
податки та збори, які мають право встановлювати сільські, селищні та міські
ради у відповідності з переліком і в межах граничних розмірів, які встановлені
Декретом Кабінету Міністрів України від 20 травня 1993 року № 56-93 «Про
місцеві податки та збори».
Органи місцевого самоврядування мають право
встановлювати 2 місцевих податки і 15 місцевих зборів[21].
Види місцевих податків та зборів, платники,
об´єкти оподаткування, ставки та органи, які їх стягують і переховують у
місцеві бюджети наведені в ст.15 Закону України „Про систему оподаткування”:
1. До місцевих податків належать:
1) податок з реклами;
2) комунальний податок.
2. До місцевих зборів (обов’язкових
платежів) належать:
2) збір за припаркування автотранспорту;
3) ринковий збір;
4) збір за видачу ордера на квартиру;
5) курортний збір;
6) збір за участь у бігах на іподромі;
7) збір за виграш на бігах на іподромі;
8) збір з осіб, які беруть участь у грі на
тоталізаторі на іподромі;
9) збір за право використання місцевої
символіки;
10) збір за право проведення кіно- і
телезйомок;
11) збір за проведення місцевого аукціону,
конкурсного розпродажу і лотерей;
13) збір за видачу дозволу на розміщення
об’єктів торгівлі та сфери послуг;
14) збір з власників собак;
Місцеві податки і збори (обов’язкові
платежі), механізм справляння та порядок їх сплати встановлюються сільськими,
селищними, міськими радами відповідно до переліку і в межах граничних розмірів
ставок, установлених законами України. При цьому податки і збори (обов’язкові
платежі), зазначені у пункті 2 частини першої і пунктах 2-4, 13 та 14 частини
другої цієї статті, є обов’язковими для встановлення сільськими, селищними та
міськими радами за наявності об’єктів оподаткування або умов, з якими пов’язане
запровадження цих податків і зборів
Суми податків і зборів (обов’язкових
платежів), зазначених у цій статті, зараховуються до місцевих бюджетів у
порядку, визначеному сільськими, селищними, міськими радами, якщо інше не
встановлено законами України.
У відповідності з пунктом 3 статті 15
Закону України «Про систему оподаткування» обов'язковими для встановлення
сільськими, селищними і міськими радами при наявності об'єкта оподаткування або
умов, з якими пов'язане введення цих платежів, є тільки комунальний податок та
збори: за парковку автотранспорту; ринковий; за видачу ордера на квартиру; за
видачу дозволу на розміщення об'єктів торгівлі і сфери послуг; із власників
собак. Інші місцеві податки та збори можуть не вводитися органами місцевого
самоврядування.
Місцеві податки та збори є головним
атрибутом місцевого самоврядування і в розвинених країнах. Наприклад, у США за
рахунок місцевих податків забезпечується 65% доходів місцевих бюджетів, у
Франції - 60%, ФРН - 45%, Англії -36% , Японії - 33% [22].
У зарубіжних країнах склалася чисельна
розгалужена система місцевих податків та зборів:
> у Бельгії - 100 місцевих податків та
зборів;
> в Італії - 70;
> у Франції - понад 50.
Але є країни, де застосовується лише
кілька, або навіть один місцевий податок як у Англії (подушний податок). Такі
країни є винятком, бо значна кількість місцевих податків та зборів є гарантією
стабільності надходжень у місцеві бюджети.
Незважаючи на значний перелік видів
місцевих податків та зборів в Україні їх питома вага у податкових надходженнях
місцевих бюджетів незначна.
Місцеві запозичення
Місцеві запозичення — операції, пов'язані з
отриманням коштів на умовах повернення, платності та строковості, в результаті
яких з´являються зобов´язання перед бюджетом, та операції,
пов´язані з поверненням цих коштів до бюджету[23].
Запозичення до місцевих бюджетів можуть
здійснюватися лише до бюджету розвитку, або для покриття тимчасових касових
розривів під час використання загального фонду місцевого бюджету.
Місцеві запозичення виникають у таких випадках:
> запозичення (позики) з бюджетів вищого
рівня;
> запозичення в комерційних банках;
> бюджетні гарантії під запозичення комерційних
структур, у тому числі на потребу бюджетної сфери (будівництво шкіл, лікарень
тощо).
> випуск муніципальних позик.
Запозичення з Державного бюджету надаються
місцевим бюджетам для покриття тимчасових касових розривів під час виконання
загального фонду бюджету протягом бюджетного року.
Тимчасовий касовий розрив незбіг у часі
фінансування видатків з надходженням доходів.
Дуже часто такі запозичення перетворюються
в непряму форму дотування місцевих бюджетів, оскільки вони пролонговуються або
взагалі списуються.
Для покриття тимчасових касових розривів,
що виникають під час виконання загального фонду місцевого бюджету, виконавчі
органи місцевого самоврядування за рішенням відповідної ради можуть отримувати
короткотермінові позички у фінансово-кредитних установах на термін до трьох
місяців, але у межах поточного бюджетного періоду.
Відсутність широкої практики залучення
кредитів для фінансування бюджетних потреб місцевою владою зумовлено високими
реальними відсотковими ставками, що призводить до значного додаткового
бюджетного навантаження.
Ще однією з форм виникнення зобов'язань
місцевих бюджетів є надання ними гарантій під позики комерційних банків. У
випадку несвоєчасного погашення кредитів бюджетна гарантія вступає в силу.
Місцеві органи влади можуть проводити
цільові муніципальні позики під конкретні заходи, в яких зацікавлена
територіальна громада (будівництво доріг тощо). За строками погашення позики
поділяються на коротко- (до 5 років) і довгострокові (понад 5 років) позики.
Облігації місцевої позики реєструються
Міністерством фінансів України та Державною комісію з цінних паперів, але
законодавчих норм щодо обмежень на випуск муніципальних позик не існує, також
не проводиться оцінка платоспроможності позичальників. Часто в бюджетах не
передбачаються кошти на погашення позик. Це призводить до неможливості
повернення коштів.
Невиконання місцевими бюджетами зобов'язань
за випущеними позиками, а також фінансова криза серпня 1998 року зумовила
призупинку використання цієї форми фінансування бюджетних потреб.
Держана не несе відповідальності по
зобов'язаннях за запозиченнями до місцевих бюджетів.
Видатки по обслуговуванню боргу місцевих
бюджетів здійснюються за рахунок коштів загального фонду бюджету в межах 10
відсотків його обсягів протягом будь-якого бюджетного періоду, коли планується
обслуговування.
Якщо у процесі погашення основної суми
боргу та платежів по його обслуговуванню має місце порушення договору між
кредитором і позичальником з вини останнього, відповідна рада не має права
здійснювати нові запозичення протягом 5 наступних років.
Закріплені доходи місцевих бюджетів
До закріплених законодавством (ст. 140
Конституції, статті 64, 65, 66 Бюджетного кодексу) загальнодержавних податків,
зборів і платежів, що надходять до бюджету Автономної Республіки Крим та
обласних бюджетів і враховуються при визначенні обсягів міжбюджетних
трансфертів, належать[24]:
1) 25 відсотків прибуткового податку з
громадян, що справляється на відповідній території;
2) 25 відсотків плати за землю, що
справляється на території Автономної Республіки Крим та відповідної області;
3) плата за ліцензії на провадження певних
видів господарської діяльності та сертифікати, що видаються Радою Міністрів
Автономної Республіки Крим та обласними державними адміністраціями.
До закріплених доходів на рівні районних
бюджетів, які використовуються для забезпечення реалізації спільних
соціально-економічних і культурних програм територіальних громад і враховуються
при визначенні обсягів міжбюджетних трансфертів, належать:
1) 50 відсотків прибуткового податку з
громадян, що справляється на території сіл, селищ, міст районного значення та
їх об'єднань;
2) 15 відсотків плати за землю, що
сплачується на території сіл, селищ, міст районного значення та їх об'єднань;
3) плата за ліцензії на провадження певних
видів господарської діяльності та сертифікати, що видаються районними
державними адміністраціями;
4) плата за державну реєстрацію суб'єктів
підприємницької діяльності, що справляється районними державними
адміністраціями;
5) надходження адміністративних штрафів, що
накладаються районними державними адміністраціями або утвореними ними в
установленому порядку адміністративними комісіями.
До доходів, що закріплюються за бюджетами
місцевого самоврядування та враховуються при визначенні обсягів міжбюджетних
трансфертів, належать такі податки і збори (обов'язкові платежі):
1) прибутковий податок з громадян на основі
таких нормативів відрахувань:
- до бюджетів міст Києва і Севастополя
зараховується 100% загального обсягу прибуткового податку з громадян;
- до бюджету міст республіканського та
обласного значення 75% загального обсягу прибуткового податку з громадян;
- до бюджету міст районного значення, сіл,
селищ та їх об'єднань зараховується 25% загального обсягу прибуткового податку
з громадян;
2) державне мито в частині, що належить
відповідним бюджетам;
3) плата за ліцензії на провадження певних
нидів господарської діяльності та сертифікати, що видаються виконавчими органами
відповідних рад;
4) плата за державну реєстрацію суб'єктів
підприємницької діяльності, що справляється виконавчими органами відповідних
рад;
5) плата за торговий патент на здійснення
деяких видів підприємницької діяльності (за винятком плати за придбання
торгових патентів пунктами продажу нафтопродуктів (автозаправними станціями, заправними
пунктами), що справляється виконавчими органами відповідних рад;
6) надходження адміністративних штрафів, що
накладаються виконавчими органами відповідних рад або утвореними ними в
установленому порядку адміністративними комісіями;
7) єдиний податок для суб'єктів малого підприємництва
у частині, що належить відповідним бюджетам.
Перераховані податки і збори (обов'язкові
платежі), складають кошик доходів, що закріплюються на постійній основі за
бюджетами місцевого самоврядування та враховуються при визначенні обсягів
міжбюджетних трансфертів.
У випадку, коли доходи від закріплених за
місцевими бюджетами загальнодержавних податків та зборів перевищують
мінімальний розмір місцевого бюджету держава вилучає із місцевого бюджету до
Державного бюджету частину надлишку в порядку, встановленому законодавством.
2.2 Становлення
системи самостійних місцевих бюджетів України
Проголошений Декларацією про державний
суверeнітет України курс на побудову правової держави і громадянського
суспільства, де здійснюється поділ державної влади на законодавчу, виконавчу і
судову, започаткував, по суті, перетворення тодішніх місцевих рад народних
депутатів на органи самоврядування. Першою спробою створити його правову основу
став прийнятий ВР України 7 грудня 1990 року Закон “Про місцеві Ради народних
депутатів Української РСР та місцеве самоврядування”. Місцеві ради розглядались
як представницькі органи державної влади та територіального самоврядування з
організаційною, правовою, матеріально-фінансовою самостійністю (Кравченко 1999:
133).
26 березня 1992 року ВР України прийняла
Закон “Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування”: правові умови для роздержавлення місцевих рад народних
депутатів усіх рівнів, перетворення їх на органи місцевого і регіонального
самоврядування, звільнення їх від виконання державних функцій та зосередження
їхніх зусиль на вирішенні питань місцевого життя в інтересах населення
відповідної території. Це викликало регіональні автономістські тенденції (див.
Кравченко 1999). В зв’язку з цим було впроваджено інститут представника
Президента України в областях і районах (з-н ВР України від 5 березня 1992
року). В результаті було створено виконавчу вертикаль із представників
Президента, які здійснювали функції державного управління та контролювали
органи місцевого самоврядування з питань дотримання чинного законодавства,
виконання делегованих їм повноважень.
3 лютого 1994 року ВР прийняла закон “Про
формування місцевих органів влади і самоврядування”, відповідно до якого одночасно
з новими виборами до територіальних органів влади скасовувався інститут
місцевої держадміністрації. Голови рад різних рівнів мали обиратись усім
населенням, а замість державних адміністрацій знову відновлювались виконавчі
комітети.
Після президентських виборів 1994 року
почалися заходи щодо відновлення вертикалі виконавчої влади. Згідно з указом 6
серпня 1994 року “Про забезпечення керівництва структурами державної виконавчої
влади на місцях” Президентові було підпорядковано голів районних та обласних рад,
що суперечило тодішній Конституції; їх обирало на посади все населення.
Відповідно до Конституційного Договору між
ВР та Президентом України (8 червня 1995 року) було відновлено жорстку
вертикаль державної виконавчої влади, обласні і районні ради позбавлялися своїх
виконавчих органів, а місцеве самоврядування мало формально функціонувати на
рівні населених пунктів. Децентралізація стала лише політичною декларацією.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7
|