Однак біржовий
ринок має окремі слабкі сторони:
-
він більш суворо регулюється державою, що знижує його гнучкість;
-
виконання всіх нормативно-правових актів щодо його функціонування
збільшує витрати на здійснення операцій купівлі-продажу;
Позабіржовий
(неорганізований, «вуличний») – це ринок, на якому здійснюється купівля-продаж
фінансових інструментів і послуг, угоди щодо яких не реєструються на ринку.
Цей ринок
характеризується:
-
більш високим рівнем фінансового ризику (оскільки багато
фінансових інструментів і послуг, які котируються на ньому, не проходили
процедури перевірки на біржах або були ними відхилені в процесі лістингу);
-
більш низьким рівнем юридичної захищеності покупців;
-
торгівлею цінних паперів нижчої якості;
-
більш низьким рівнем інформованості про здійснені угоди тощо
Разом з тим цей
ринок:
-
забезпечує обсяг більш широкої номенклатури фінансових
інструментів і послуг;
-
задовольняє потреби окремих інвесторів у фінансових інструментах з
високим рівнем ризику і, відповідно, більшим доходом;
-
у більшій мірі забезпечує таємницю здійснених окремих угод.
Фінансовий ринок
– це ринок фінансових ресурсів. Він складається із взаємопов’язаних і
доповнюючих один одного, але окремо функціонуючих ринків:
-
валютний ринок;
-
ринок кредитних ресурсів;
-
ринок цінних паперів;
-
ринок фінансових послуг,
В рамках іншого
підходу виділяють такі складові фінансового ринку:
-
ринок грошей (ринок короткострокових кредитних операцій, валютний
ринок)
-
ринок капіталів (ринок цінних паперів, ринок середньо – та
довгострокових кредитів).
Валютний ринок –
це ринок, на якому відбувається обмін однієї валюти на іншу у формі
купівлі-продажу.
Купівля іноземної
валюти зумовлена необхідністю здійснювати платежі за куплені товари за
кордоном, а також надані послуги, виконані роботи іноземними компаніями.
Валютний ринок
України – це переважно міжбанківський ринок, адже саме в процесі міжбанківських
операцій здійснюється основний обсяг угод з купівлі-продажу іноземних валют.
Через проведення міжбанківських операцій на валютному ринку забезпечується
обслуговування міжнародного обороту товарів, послуг, інвестування тощо.
Суб’єктами
валютного ринку України є:
-
Національний банк України;
-
комерційні банки;
-
інші фінансово-кредитні установи (страхові, інвестиційні,
дилерські компанії), які одержали ліцензію НБУ на право здійснення операцій з
валютними цінностями;
-
кредитно-фінансові установи нерезиденти;
-
валютні біржі, валютні підрозділи фондових, товарних бірж;
-
підприємницькі структури.
З економічного
погляду валютний ринок – це досить складна форма перерозподілу фінансових
ресурсів як у середині країни, так і на міждержавному рівні. Інструментом цього
перерозподілу є валютний курс. Валютний курс – це ціна грошової одиниці однієї
країни, виражена в грошовій одиниці іншої країни. Стабільність ціни грошової
одиниці кожної країни визначається рівнем її економічного розвитку, що
насамперед характеризується якістю і собівартістю виробленої продукції,
становищем державних фінансів, виваженою та ефективною інвестиційною політикою.
У будь-якій
державі валютний ринок виконує певні функції:
-
своєчасне здійснення міжнародних розрахунків, страхування валютних
ризиків;
-
регулювання валютних курсів і диверсифікація валютних резервів
держави;
-
регулювання економічних соціальних процесів у державі.
Основні валютні
операції:
1) обмін валют з
метою здійснення розрахунків;
2) спекулятивні
операції (купівля-продаж валют з метою отримання прибутку від різниці у валютних
курсах);
3) страхування
валютних ризиків.
Ринок кредитних
ресурсів – це процес залучення коштів у грошовій формі на умовах повернення,
платності і строковості.
Економічна суть
ринку кредитних ресурсів полягає в тому, що наявні фінансові ресурси в державі
перебувають в розпорядженні й володіння тих фізичних і юридичних осіб і в тому
місці, де виникає потреба й можливість їх використання.
Джерелом коштів,
що циркулюють на кредитному ринку, є кошти, акумульовані на депозитних рахунках
банків, залишки коштів на розрахункових та інших рахунках юридичних осіб,
вільні кошти населення і кошти акумульовані центральним банком держави.
Розміщення акумульованих коштів здійснюється на основі кредитних угод між
банками, юридичними і фізичними особами.
Мобілізовані
фінансові ресурси використовуються для надання коротко -, середньо – та
довгострокових кредитів. Від терміну, на який надається кредит, залежить і його
ціна – процентна ставка як плата за користування кредитними ресурсами. Чим
довший строк повернення позики, тим вища плата за її надання. Чим довше
використовуються кошти, тим більший прибуток вони мають дати. Тому процентні
ставки за довгостроковими кредитами вищі.
На кредитному
ринку важливу роль відіграє облікова ставка центрального банку, яка визначає
рівень процентних ставок, оскільки за цією ставкою можна отримати кредити
національного банку. Висока облікова ставка – показник наявності інфляційних
процесів в країні, високої ризиковості кредитного ринку.
Небанківські
кредитні установи, наприклад кредитні спілки, інвестиційні фонди тощо,
здійснюють кредитування обмеженої кількості юридичних і фізичних осіб
відповідно до законодавства та своїх статутів. Але це також сегмент кредитного
ринку.
Суб¢єктами ринку
кредитів є кредитори, позичальники, посередники і держава в особі центрального
банку, який контролює виконання чинного законодавства учасниками ринку кредитів
та регулює ринок за допомогою економічних методів.
Організаційно-функціональними
учасниками ринку кредитних ресурсів є комерційні банки, брокерські контори та
інші фінансово-кредитні інститути.
Ринок цінних
паперів – це особлива сфера фінансових відносин, де завдяки продажу цінних
паперів здійснюється мобілізація фінансових ресурсів для задоволення
інвестиційних потреб суб¢єктів економічної
діяльності.
За економічною
суттю ринок цінних паперів – це форма розподілу і перерозподілу фінансових
ресурсів у державі з метою повнішого забезпечення потреб економіки ресурсами та
їх ефективного використання.
Ринок цінних
паперів, з одного боку, – це вигідна система розміщення тимчасово вільних
коштів юридичних і фізичних осіб з метою одержання доходу, а з іншого, – ринок
цінних паперів дає можливість задовольнити потребу в фінансових ресурсах
підприємницьких структур для розширення своє господарської діяльності.
Основним об¢єктом ринку є
цінні папери.
Цінні папери –
грошові документи, що засвідчують право володіння, визначають взаємовідносини
між особою, яка їх випустила, та їх власником і передбачають, як правило,
виплату доходу у вигляді дивідендів або відсотків, а також можливість
передавання прав, що зазначені в цих документах, іншим особам.
Ринок цінних
паперів можна розмежувати на первинний і вторинний, а також біржовий і
позабіржовий.
Успішне
становлення і розвиток ринку цінних паперів потребує дотримання відпрацьованих
і перевірених світовою практикою принципів і стандартів. До них належать:
– соціальна
справедливість – забезпечення рівних можливостей та спрощення умов доступу
інвесторів і позичальників на ринок фінансових ресурсів, недопущення
монопольних виявів, дискримінації прав і свобод суб¢єктів ринку
цінних паперів;
– регулятивність
– створення гнучкої та ефективної системи регулювання ринку цінних паперів;
– ефективність
– максимальна реалізація потенційних можливостей ринку з мобілізації та
розміщення фінансових ресурсів у перспективні сфери національної економіки;
– прозорість
– надання інвесторам повної інформації щодо умов випуску та обігу цінних
паперів на ринку;
– конкурентність
– забезпечення необхідної свободи підприємницької діяльності інвесторів,
емітентів і ринкових посередників.
Однією з
особливостей ринку цінних паперів в Україні є те, що між його учасниками ще не
встигли скластися стійкі відносини, які дозволяють говорити про її постійне
відтворення. Для багатьох підприємств вихід на ринок цінних паперів
закінчується першою ж емісією.
Основним об¢єктом на ринку
цінних паперів є цінні папери. Учасниками операцій з цінними паперами є
емітенти і вкладники (інвестори).
Емітент – це той,
хто випускає цінні папери і отримує гроші від їх продажу. Вкладник
сподівається, що вкладення грошей в цінні папери принесе йому дохід у
майбутньому.
Згідно ЗУ «Про
цінні папери і фондову біржу» до цінних паперів належать: акції, облігації,
векселі, ощадні сертифікати, казначейські зобов¢язання.
Акція – це цінний
папір без встановленого строку обігу, що засвідчує внесення певного паю до
статутного капіталу акціонерного товариства.
Акції можуть бути
прості і привілейовані, іменні і на пред¢явника.
Прості акції – це
акції, прибуток від яких повністю зумовлюється чистим доходом підприємства та
його дивідендною політикою. Тобто якщо емітент за результатами річної
діяльності отримав незначний прибуток або закінчив рік із збитком, дохід у
вигляді дивідендів по простій акції не виплачується. Отже, виплата дивідендів
по простих акціях не гарантується емітентом. Власник простої акції має право
брати участь в управлінні акціонерним товариством. При ліквідації емітента
власник простої акції отримує право на частку активів підприємства в останню чергу,
тобто після розрахунку емітента з трудовим колективом, державою, кредиторами і
власника привілейованих акцій.
Привілейованими
акції називаються тому, що їх власник має певні привілеї в порівнянні з
власником простих акцій цього ж емітента. Найчастіше привілеї заключаються в
тому, що власник привілейованої акції має гарантований фіксований процент
дивіденду, незалежно від розміру прибутку підприємства. Привілейовані акції
дають власнику право на першочергове отримання частини майна при ліквідації
товариства і повернення йому номінальної вартості акцій на його вимогу. Однак
власник такої акції позбавлений права брати участь в управління товариством,
якщо це не передбачено статутом. Привілейовані акції випускаються на суму до 10%
статутного капіталу акціонерного товариства.
Іменна акція
представляє собою цінний папір, на бланку якого вказується ім¢я її власника.
При випуску таких акцій емітент заводить книгу реєстрації іменних акцій, в яку
заносяться дані про їх власників.
На бланку акції
на пред¢явника немає імені власника. Поіменній
акції емітент буде виплачувати дивіденди тій особі, яка на момент виплати в
книзі реєстрації значить як її власник. Дивіденди по акціях на пред¢явника можуть
виплачуватися особі, яка пред¢явить акції чи
відповідний документ депозитарію, що йому належить певна кількість акцій, які
знаходяться на зберігання в депозитарії.
Облігація – це
цінний папір, який засвідчує внесення його власником певних коштів і
підтверджує зобов¢язання емітента відшкодувати власникові
номінальну вартість цього цінного паперу, у визначений строк із виплатою
відсотків. Облігації різняться від акцій головним чином тим, що їх власник не є
членом акціонерного товариства, а відтак і не має права голосу на зборах
акціонерів. Облігації можуть бути іменними і на пред¢явника,
перебувати у вільному обігу та з обмеженнями. Крім того, розрізняють процентні
та безпроцентні облігації. Прибуток по процентних облігаціях виплачується
відповідно до умов їх випуску, якими передбачається розміри та строки виплати
відсотків. Номінальна вартість облігації повертається власникові після її
погашення. Прибуток по безпроцентних облігаціях не виплачується. Власникові
такої облігації після надання обумовленого строку надається можливість придбати
відповідні товари.
Вексель – це
письмове абстрактне й безспірне зобов¢язання позичальника
сплатити після настання строку визначену суму грошей власникові векселя.
Вексель може бути простим або переказним. Простий вексель – це письмове зобов¢язання, яке
позичальник видає кредитору про оплату визначеної суми грошей після настання
строку. Переказний вексель є письмовим наказом кредитора позичальникові про
сплату визначеної суми грошей третій особі після настання строку оплати. Цей
вексель набуває сили лише після того, як позичальник акцептує його (дасть згоду
оплатити). Порядок випуску та обігу векселів визначається урядом.
Казначейські
зобов¢язання – це вид цінних паперів на пред¢явника, які
розміщуються серед населення виключно на добровільних засадах і які свідчать
про внесення їхніми власниками грошових засобів до бюджету і дають право на
отримання фіксованого доходу.
Страницы: 1, 2, 3
|