Названі
законодавчі акти передбачають, що доходи, додатково одержані при виконанні
місцевих бюджетів, а також суми перевищення доходів над видатками, що
утворюються внаслідок перевиконання доходів або економії у видатках, залишаються
в розпорядженні відповідних місцевих рад, вилученню не підлягають і
використовуються на їхній розсуд.
Після
проголошення незалежності України порядок здійснення видатків із місцевих
бюджетів майже не змінився. У Законі України "Про місцеві ради народних
депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", прийнятому в 1992 р.,
більш чітко визначено порядок здійснення видатків із місцевих бюджетів на
утримання органів управління. Органи місцевого самоврядування встановлюють
розмір видатків на утримання створюваних ними органів управління замість
попереднього порядку, згідно з яким місцеві ради встановлювали розмір видатків
на утримання органів місцевого управління.
Більш
деталізоване правове регулювання видатків місцевих бюджетів запроваджено лише в
1995 р. в Законі "Про бюджетну систему України". Згідно із ст. 18
цього Закону кошти республіканського бюджету Автономної Республіки Крим і
місцевих бюджетів витрачаються лише з тією метою і в тих межах, які затверджені
Верховною Радою Автономної Республіки Крим та місцевими радами.
Уперше
видатки всіх бюджетів поділено на поточні та на видатки розвитку. Згідно із
Законом, поточні видатки - це видатки з бюджетів на фінансування мережі
підприємств, установ, організацій та органів, яка діє на початок бюджетного
року, а також на фінансування заходів із соціального захисту населення тощо.
Встановлено також, що у складі поточних видатків окремо виділяються видатки
бюджету, зумовлені зростанням мережі перелічених щойно об'єктів.
Видатки
розвитку - це видатки бюджетів на фінансування інвестиційної та інноваційної
діяльності. Це також фінансування капітальних вкладень виробничого й
невиробничого призначення, структурної перебудови народного господарства і
субвенції та інші видатки, пов'язані з розширеним відтворенням.
У
Законі вперше розподілено видатки між бюджетами різних рівнів бюджетної
системи. Більш детально це зроблено щодо державного бюджету України, видатки
місцевих бюджетів визначено лише фрагментарно. Так, у ст. 20 встановлено, що з
республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів
здійснюються такі видатки:
-
на фінансування установ та організацій освіти, культури, науки, охорони
здоров'я, фізичної культури, молодіжної політики, соціального забезпечення і
соціального захисту населення, котрі підпорядковані виконавчим органам влади
Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя, а також
соціально-культурних заходів відповідно до покладених на ці органи влади
функцій;
-
на утримання органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих органів
державної влади і самоврядування;
-
на фінансування підприємств і господарських організацій, котрі входять до
складу місцевого господарства, природоохоронних заходів;
-
на інші заходи, що фінансуються відповідно до законодавства України з
республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів.
Закон
встановив, що розмежування видів видатків між бюджетами, які входять до складу
бюджетів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя,
здійснюється відповідно Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними,
Київською і Севастопольською міськими радами, районними і міськими (міст із
районним поділом) радами. Це положення суперечить принципам місцевого
самоврядування. Кожен рівень влади повинен нести видатки, визначені законом.
У
Законі вперше запроваджено порядок пропорційного скорочення бюджетних видатків.
Статтею
31 встановлено: якщо при виконанні бюджету рівень його дефіциту перевищує
встановлений або виникає значне зниження надходжень від доходних джерел,
Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві ради
за пропозиціями відповідно Кабінету Міністрів України, Уряду Кримської
автономії та виконавчих органів місцевих рад приймають рішення про
запровадження пропорційного скорочення затверджених бюджетних видатків.
Пропорційне скорочення видатків здійснюється щомісячно до кінця бюджетного року
за всіма статтями бюджету, крім захищених, перелік яких відповідно визначається
радою.
Пропорційне
скорочення видатків може бути запроваджено також тоді, коли внаслідок дефіциту
бюджету місцевий орган влади неспроможний фінансувати передбачені бюджетом
заходи.
Окремі
зміни щодо здійснення видатків внесено Законом України "Про місцеве
самоврядування в Україні". Статтею 64 Закону встановлено, що видатки, які
здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних
громад, їхній розмір і цільове спрямування визначаються місцевими бюджетами цих
громад.
В
обласних і районних бюджетах передбачено видатки, пов'язані зі здійсненням районними,
обласними радами заходів із забезпечення спільних інтересів територіальних
громад. Ці видатки визначаються відповідними обласними і районними бюджетами.
Закон передбачив виділення у видатковій частині місцевих бюджетів окремо
видатків поточного бюджету і видатків бюджету розвитку. Крім того, встановлено,
що видатки місцевих бюджетів поділяються на дві частини: на видатки, пов'язані
з використанням власних повноважень місцевого самоврядування, і на видатки,
пов'язані з виконанням делегованих законом повноважень органів виконавчої
влади.
Важливе
значення для забезпечення самостійності місцевих бюджетів має порядок
використання вільних бюджетних коштів і повноваження місцевих органів влади
щодо його встановлення.
Вільні
бюджетні кошти утворюються в місцевих бюджетах на початку бюджетного року і не
враховуються при затвердженні бюджету поточного року. Вони включають: вільний
залишок коштів; суми, додатково одержані в процесі виконання бюджету; суми
перевищення доходів над видатками в разі збільшення доходів чи економії
видатків або з інших джерел.
Законом
про бюджетну систему України встановлено, що вільні бюджетні кошти не може бути
вилучено органами державної виконавчої влади вищого рівня. Рішення про
використання їх приймають місцеві органи державної виконавчої влади або органи
місцевого самоврядування. Ці рішення затверджуються відповідними радами.
Вільні
бюджетні кошти може бути використано на господарські заходи, на купівлю акцій
або інших цінних паперів для надання відсоткових чи безвідсоткових бюджетних
позичок, на інші заходи. Гарантії прав щодо самостійного використання вільних
бюджетних коштів збережено і в Законі "Про місцеве самоврядування".
Проблеми
становлення інституту самостійних місцевих бюджетів в Україні не можна
розв'язати без використання зарубіжного досвіду формування власних доходів
місцевих бюджетів, які складають, наприклад, у Швеції та Швейцарії більш ніж
70, в Іспанії - 50, у Норвегії - 56 відсотків доходів місцевих бюджетів. Це
також пов'язано з необхідністю запровадження в Україні поділу місцевих бюджетів
на два самостійні розділи: поточний бюджет і бюджет інвестицій. Кожному з цих
бюджетів належить мати власні доходну і видаткову частини.
Розглянемо
деякі аспекти вказаного зарубіжного досвіду функціонування системи самостійних
місцевих бюджетів.
Види
місцевих бюджетів у федеративних країнах визначаються на основі законодавства
кожного суб'єкта федерації. В унітарних державах їхня система встановлюється на
основі єдиного загальнодержавного законодавства. Як у федеративних, так і в
унітарних зарубіжних країнах немає єдиної бюджетної системи та єдиної бюджетної
класифікації. Тому стосовно практики розвинутих країн некоректним є вживання
терміна бюджетна система. Слід користуватися поняттям система бюджетів. У цих
країнах не формується єдиного зведеного загальнодержавного бюджету. Кожен
рівень влади має власний, самостійний і відокремлений від інших бюджет. Цей
бюджет він формує і виконує самостійно, відповідно до покладених на нього
функцій. Бюджети адміністративних одиниць нижчого рівня зарубіжних країн не
включаються до бюджетів адміністративних одиниць вищого рівня. Таким чином, тут
не використовується таке поняття, як зведені бюджети
адміністративно-територіальних утворень.
Закономірним
для всіх розвинутих зарубіжних країн є поділ місцевих бюджетів на два
самостійні функціональні види місцевих бюджетів. Це місцеві поточні, або
адміністративні, бюджети та місцеві бюджети розвитку, або інвестиційні бюджети.
Кожен із цих бюджетів має власні видатки і власні доходи.
Видатки
місцевого поточного бюджету спрямовуються на поточні потреби, на забезпечення
утримання соціально-культурної сфери, на адміністративні витрати, на соціальний
захист, на виконання делегованих повноважень, на сплату видатків з боргу
місцевої влади. Доходи місцевого поточного бюджету формуються за рахунок
місцевих податків і зборів, платежів, загальних субсидій, що надаються
державною владою, та деяких інших доходів.
Видатки
бюджету розвитку, або бюджету інвестицій, спрямовуються на розвиток соціальної
інфраструктури, на капітальні вкладення, на придбання устаткування та
обладнання, на інші інвестиційні програми, на сплату основної частини боргу
місцевих органів влади.
Законодавство
більшості зарубіжних країн забороняє використання доходів бюджетів розвитку на
видатки поточних бюджетів.
У
законодавстві багатьох зарубіжних країн є також поняття додатковий бюджет і
приєднані бюджети. У Франції, наприклад, додатковий бюджет за своєю природою є
уточнюючим основний бюджет. В основному бюджеті не може бути точно враховано
всіх можливих змін фінансових показників протягом бюджетного року. Ці зміни
можуть стосуватися бюджету як поточного, так і інвестиційного. Таким чином, у
разі потреби прийнятий основний місцевий бюджет можна скоригувати з допомогою
додаткового бюджету. Прийняття додаткового бюджету дає можливість не вносити
змін до основного бюджету.
Додатковий
бюджет також забезпечує зв'язок між основними бюджетами попереднього і
поточного фінансового років. Він включає в поточному бюджетному році залишки та
дефіцити бюджету попереднього фінансового року.
Приєднані
бюджети відображають фінансові операції окремих місцевих громадських служб, що
мають фінансову самостійність, надають платні послуги, але не користуються
правом юридичної особи. Це, наприклад, такі служби як водопостачання,
благоустрою та ін. Складання приєднаного бюджету дозволяє спрямовувати доходи
відповідної служби на її фінансування.
Приєднані
бюджети формуються і виконуються в тому ж порядку, що й основні. Результати
виконання приєднаних бюджетів включаються в загальне сальдо основних бюджетів.
Детальнішу інформацію про приєднані бюджети в зарубіжних країнах вміщують ряд
спеціальних видань.
Незважаючи
на різноманіття місцевих бюджетів та множинність їх у зарубіжних країнах, вони
можуть бути згруповані в певні системи. Кожна країна має індивідуальну,
властиву тільки для неї систему місцевих бюджетів.
Для
зарубіжних країн характерна, як правило, три- або чотирирівнева система
бюджетів. Наприклад, у Швеції функціонує трирівнева система бюджетів. Це бюджет
центрального уряду, бюджети губерній (ленів) та бюджети комун. Трирівневу
систему бюджетів сформовано в Норвегії, Фінляндії та в інших країнах.
Чотирирівнева система бюджетів, наприклад, функціонує у Франції. Це бюджет
центрального уряду, бюджети регіонів, бюджети департаментів та бюджети комун.
Чотири рівні - у системі бюджетів ФРН: бюджет федерації, бюджет землі, бюджет
округу і бюджет общини. У США чотири основні рівні системи бюджетів:
центральний, штатний, графський та муніципальний, а також ряд додаткових,
пов'язаних із функціонуванням цільових адміністративних утворень, наприклад
шкільних та інших округів. У країнах Східної Європи, наприклад, у Польщі, три
бюджетні рівні. Це бюджет центрального уряду, бюджети воєводств і бюджети гмін.
Висновки
По
першому питанню висновки зроблені в процесі виконання завдання.
Ключовим
інститутом фінансів місцевих органів влади є інститут самостійного місцевого
бюджету. Наявність системи самостійних місцевих бюджетів є об'єктивною
передумовою, закономірністю функціонування місцевих фінансів. В Україні процес
становлення системи самостійних місцевих бюджетів розпочався в кінці 1990 року.
Було запроваджено бюджети місцевого самоврядування. У законодавстві держави та
в її Конституції декларовано принцип самостійності всіх бюджетів і встановлено:
самостійність забезпечується власними та закріпленими доходами.
Також
регламентовано самостійність визначення місцевими органами порядку здійснення
видатків. Запроваджено поділ бюджетів на поточні бюджети і бюджети розвитку.
Крім того, передбачено поділ видатків і доходів бюджетів на виконання власних
повноважень і повноважень, делегованих виконавчою владою.
На
практиці принцип самостійності місцевих бюджетів поки що залишається
нереалізованим. Частка власних і закріплених доходів місцевих бюджетів дуже
низька.
Доходна
частина місцевих бюджетів у значній частині формується за рахунок так званих
регульованих доходів. Наявність їх є рудиментом адміністративної системи
господарювання. У сучасних умовах доцільно взагалі відмовитися від цього
фінансового інструменту.
Не
визначено видатків кожного рівня місцевих бюджетів, що унеможливлює їхню
ефективну організацію.
З
прийняттям нової Конституції України виникла потреба в розробці принципово
нового бюджетного законодавства.
Більш
глибоких теоретичних розробок потребує запропонована Конституцією України
модель обласних і районних бюджетів, оскільки в її нинішньому розумінні вона
стає нежиттєздатною і не буде сприйнята практикою. Щодо обласних і районних
бюджетів також має бути застосовано принцип самостійності.
Список
використаних джерел
1.
Конституція України, ухвалена Верховною
Радою України 28 червня 1996 р. № 254к/96-ВР
2.
Закон України «Про державну службу» від
16 грудня 1993 р. №3723-ХІІ
3.
Закон України «Про службу в органах
місцевого самоврядування» від 7 червня 2001 р. № 2493-ІІІ
4.
Закон України "Про статус народних
депутатів України" від 17.11.1992р.
5.
Закон України "Про місцеве
самоврядування в Україні" від 21.05.1997р.
6.
Закон України "Про місцеві
державні адміністрації"" від 09.04.1999р.
7.
Указ Президента України "Про
Державну комісію з проведення в Україні адміністративної реформи" від
07.07.1997р. за № 620/1997
8.
Указ Президента України "Про заходи
щодо впровадження Концепції адміністративної реформи в Україні" від
22.07.1998р. за №810/1998.
9.
Указ Президента України "Про
першочергові заходи з проведення в Україні адміністративної реформи" від
20.11.1998р. за №1284/1998.
10. Указ
Президента України "Про систему центральних органів виконавчої влади"
від 15.12.1999р. за№1572/1999.
11. Указ
Президента України "Про зміни у структурі центральних органів виконавчої
влади України" від 15.12.1999р. за №1573/1999.
12. Указ
Президента України "Стратегія реформування державної служби" від
14.04.2000р. за №599/2000.
13. Указ
Президента України "Про деякі заходи оптимізації керівництва в системі
центральних органів виконавчої влади" від 26.05.2003р. за №434/2003.
14. Рішення
Конституційного суду України №2-рп/2003 "У справі про повноваження
Президента України реорганізовувати центральні органи виконавчої влади за
№1-1/2003" від 28.01.2003р. // Урядовий кур'єр. - 2003. -№27.-С. 12-13.
15. Іванова
Т.В. Організація місцевого самоврядування в Україні: Навч. посіб.- К.,
Професіонал, 2005 -112с.
16. Черноног
Є.С. Державна служба в Україні : Навч. посіб. - Сєвєродонецьк, СФ МАУП, 2003 –
114с.
17. Пасічник
Ю.В. Бюджетна система України та зарубіжних країн: Навч. посіб. – К.,
Знання-Прес, 2003- 523с.
18. Лазор
О.Д., Лазор О.Я. Місцеве самоврядування. Вітчизняний та зарубіжний досвід. –
К., Дакор, 2005 – 560 с.
19. Бечко
П.К. Ролінський О.В. Місцеві фінанси : Навч. посіб. – К, ЦНЛ, 2007 – 192с.
20. Лазор
О.Д., Лазор О.Я. Державна служба в Україні: Навч. посіб. – К., Дакор,КНТ, 2005
-472с.
21. Рева
Т.М. , Ковальчук К.Ф. та ін.. Місцеві фінанси – К, ЦУЛ, 2007 -208с.
22. Малиновський
В.Я. Державна служба: теорія і практика. Навчальний посібник- К., АТІКА,2003 –
160с.
23. Черноног
Є.С. Державна служба : історія, теорія і практика: Навч. посіб. – К., Знання,
2008 – 458с.
24. Дубенко
С.Д. Державна служба і державні службовці в Україні- К., Видавничий Дім, 1999-
242с.
25. Черноног
Є.С.
Державна служба в Україні – Луганськ, СНУ ім.. В. Даля,
2005 – 160с.
26. Швайка
Л.А. Державне регулювання економіки : Навч. посіб. – К., Знання, 2006 – 435 с.
27. Стеченко
Д.М. Державне регулювання економіки : Навч. посіб. – К., Знання, 2004 – 262 с.
28. Пазенюк
В.С. Социальная
политика: два измерения – К., ЦУЛ, 1999- 414с.
Страницы: 1, 2, 3, 4
|