«Класових ворогів» інтенсивно шукали і в місті. На початку 1928 р. відбувся сфабрикований ОДПУ процес над «шкідниками», так зва-на «шахтинська справа», а по суті -- суд над старими спеціалістами вугільної промисловості Донбасу. Серед них були й колишні влас-ники шахт, які мріяли про повер-нення старих порядків. Але на ті дії, в яких їх звинувачували («ви-саджували в повітря і затоплюва-ли шахти, псували устаткування, підпалювали електростанції, сві-домо зривали продовольче й промтоварне постачання гірників»), ці здебільшого літні інтелігенти були просто не здатні. Із 49 засуджених 7 осіб розстріляли. Розгля-даючи «шахтинську справу» в контексті нового політичного курсу ВКП(б), історики дійшли виснов-ку, що вона була задумана та здій-снена з єдиною метою: залякати стару інтелігенцію і змусити її працювати на новий режим.
Восени 1929 р. ОДПУ оголоси-ло про викриття іншої підпільної організації -- «Спілки визволення України» (СВУ). Процес над нею відбувся в березні 1930 р. Підсуд-ними були 45 видатних діячів ук-раїнської національної інтелі-генції, в тому числі академіки С.Єфремов, М.Слабченко, колиш-ній голова уряду УНР В.Чехівський, А.Ніковський, Й.Гермайзе, Л.Старицька-Черняхівська та інші. їх звинувачували в намірах реставрувати в Україні буржуаз-но-поміщицький лад. У зв'язку зі справою СВУ по всій республіці було репресовано близько 5 тис. студентів, учителів, лікарів тощо.
Проти репресивних методів «во-єнного комунізму» виступав не лише М.Бухарін. Його підтрима-ли члени Політбюро О.Риков і М.Томський. Вони звинувачували сталінське керівництво у «воєнно-феодальних» методах експлуа-тації селянства.
На боці Й.Сталіна виступили К.Ворошилов, М.Калінін, В.Молотов, М.Бухаріна та його групу во-ни звинувачували в капітуляції перед куркульством, так звано-му «правому ухилі».
У 1929 р. тиск И.Сталіна на гру-пу Бухаріна посилився. Листопа-довий (1929 р.) пленум ЦК ВКП(б) вивів М.Бухаріна зі складу Політ-бюро. Рикова і Томського було су-воро попереджено. Останні пере-пони на шляху до повної відмови від нової економічної політики були ліквідовані. Країна вступи-ла в довгу смугу деспотичного єдиновладдя Й.Сталіна.
У керівництві України послі-довників М.Бухаріна, які б нава-жилися відкрито захищати свої погляди, було мало. Тому на листо-падовому пленумі ЦК КП(б)У об-межилися боротьбою «з правоопор-туністичною практикою», «прими-ренством у ставленні до правого ухилу». Ці розпливчасті формулю-вання були своєрідною нагайкою, якою в умовах партійної чистки, що розпочалась у травні 1929 р. і тривала рік, «підправляли» керів-ників і рядових комуністів, незадоволених відмовою від непу, пе-реходом до силових, адміністра-тивно-командних методів управ-ління економікою і суспільними процесами.
Головним підсумком політичних репресій в Україні було знищення сталінсь-кими сатрапами генофонду нації - вчених, письменників, діячів культури. В рес-публіці було знищене й до того обмежене самоврядування. Внаслідок жорсткої централізації управління з боку Москви Україна втратила контроль над влас-ними ресурсами. Почалося масове зросійщення. Не було такого міста чи села в республіці, яке б не постраждало від великого терору.
Політичні репресії в Кременчуці почалися зразу ж після встановлення ра-дянської влади в місті. Уже в 1920 р., як зазначалося, ревтрибунал позбавив волі на 5 років лідерів меншовицького осередку за «контрреволюційні виступи проти радянської влади в Кременчуцькому повіті». Таким чином, КП(б)У намагалася позбавитися політичних конкурентів.
А ще раніше, на початку 1919 р., коли війська Червоної Армії захопили Кременчук, більшовики практично розігнали міську Думу - цю досить впливову в місті владну структуру. Такий жорстокий пресинг комуністів до місцевого орга-ну самоврядування віддзеркалював диктаторську тенденцію, яка зароджувалась в надрах радянської системи і яка незабаром проявилася у формі політичних репресій. Окрім того, більшовикам Кременчуччини не подобалося, що газети ін-ших партій допускали інакомислення, по-іншому трактували події в країні, в місті. Тому і не дивно, що в 1920 р., згідно наказу губревкому, газета «Максималіст» - орган соціал-революціонерів максималістів - була закрита «за непідкорення розпорядженням радянської влади про облік всього паперу і як випущена без дозволу». Тоді ж була також закрита і газета «Анархіст - партизан» - орган анархістів. Їй інкримінувалося те, що газета випускалася без дозволу губрев-кому, а її статті мали «погромний характер». Редактор газети і ті хто її випус-кав, були засуджені революційним трибуналом. Наказ губревкому підписаний його головою Дробнісом.
В 1920 р. наказом № 32 за підписом замісника голови губвиконкому Єрмана при відділі управління Кременчуцького губернського виконавчого комітету була створена тимчасова комісія по ліквідації єврейських політичних і громадсько-буржуазних організацій. Головою комісії був призначений Г. Гальперін, а секрета-рем - Л.Рабінович. В Кременчуці в ті роки було декілька єврейських партій.
Серед них БУНД, єврейська соціал-демократична робітнича Поалей-Цюн, об'єднана єврейська соціалістична робітнича партія. Це були партії соціаліс-тичної орієнтації. Вони віддзеркалювали національну строкату мозаїку міста. На-справді, на рубежі ХІХ-ХХ ст. у Кременчуці налічувалося понад 29 тисяч євреїв. Керівництво єврейських організацій засудило збройне повстання 1917 року, розцінивши його як акт насильства над революційною демократією. Розв'язан-ня проблеми державності єврейські партії пов'язували з безумовним наданням національним меншостям, в тому числі євреям, персонально-національної авто-номії. Одночасно вони виступали проти проголошення незалежності України, стверджуючи, що в такій обстановці становище народних мас не поліпшиться, а навпаки, погіршиться. Наприклад, бундівці запевняли єврейські маси, що в разі досягнення Україною незалежності, вони можуть постраждати від примусової українізації. Звичайно, радянська влада не могла простити єврейським партіям невизнання перемоги більшовицького збройного повстання 1917 року. І немає нічого несподіваного в тому, що ці партії були заборонені більшовиками.
Правда, і в 30-ті роки більшовицька влада в Кременчуці буде ще вишукува-ти «єврейське підпілля».
Отже, більшовики в двадцятих роках покінчили з багатопартійністю в місті. Лідери некомуністичних партій були репресовані.
В 30-х роках сталінська машина великого терору обрушилася на рядових кременчужан. Людей репресували не за якісь конкретні справи, а за соціальні, походження, родинні зв'язки з «соціально-небезпечними» громадянами та інше.
Репресіям підлягали кустарі, куркулі, ті, хто утримував куркулів, власники млинів, лихварі, торговці, перекупники, а також служителі релігійного культу, колишні білі солдати і офіцери, жандарми та інші прошарки населення міста. Їх позбав-ляли виборчих праві а багатьох заточували у в'язниці. Так, в 1928-1929 рр. в Кременчуці 1266 громадян були позбавлені виборчих прав, в 1930-1931 рр. - 1610, в 1934 р. - 1983 кремечужан. В Полтавському облдержархіві на 61 аркуші зберігається список мешканців нашого міста, яких радянські органи позбавили виборчих прав в 1934 р. В 1931-1937 рр. було засуджено 532 кременчужан. Звичайно, серед них були такі, хто заслуговував на покарання. Але більшість із засуджених були невинними.
НКВС в кожному трудовому колективі мав свого інформатора. По його до-носу миттєво арештовували людину, яка допускала вільнодумство, або захищала «ворогів народу». Так, з Кременчуцького бібліотечного технікуму були виклю-чені п'ять самих активних студентів тільки за те, що вони захищали «ворога народу», викладача військової справи цього навчального закладу Вронченка. Цих студентів виключили із комсомолу і технікуму. І лише завдяки втручанню секретаря ЦК ВЛКСМ О. Косарєва у 1938 р. виключених учнів поновили в правах. Про цей випадок нам розповів бувший студент цього технікуму Д.Л. Гуріненко.
Проблема політичних репресій в Кременчуці є досить складна і потребує окремого дослідження. Насправді, лише недавно науковці отримали доступ до архівів КДБ, де знаходяться справи на репресованих кременчужан. І кожна справа - це трагічна доля людини, яка постраждала лише за те, що в міру своїх здібностей хотіла зробити життя кращим. Тому нам хотілося б в узагальнюючій формі навести приклади політичних репресій щодо окремих діячів нашого міс-та - представників партійних, радянських, господарських органів.
Одним із перших потрапив у жорнова сталінської репресивної машини засновник Кременчуцької Ради робітничих депутатів Георгій Федорович Лап-чинський. Як зазначалося, він немало зробив для того, щоб революційні події в Кременчуці носили мирний характер. Одночасно Георгій Федорович активно виступав проти політики Центральної Ради, брав участь у поході загонів Муравйова на Кременчук, Київ. Лапчинський став свідком кривавого червоноармійського терору в Києві, який здійснювали головорізи Муравйова. Ця жорстокість, яка виходила з самої природи диктатури пролетаріату, суттєва вплинула на коректировку світоглядських цінностей Георгія Федоровича. Він засуджував акцентований щодо України централізм Росії в усіх ланках суспільного життя, виступав за створення самостійної комуністичної партії України, за суверенітет Радянської України. Особливо активно пропагував Лапчинський ідею федера-лізму, зміст якої полягав в об'єднанні радянських республік на принципах рівноправності, суверенітету. Отже, Георгій Федорович попадає в опозиційну РКІІ(б)) і КП(б)У течію федералістів. Але комуністи, як відомо, не терпіли інакомислія. Тому і не дивно, що Лапчинський 6 липня 1920 р. був виключений із більшовицької партії, а 16 липня - заарештований. Слідчий Іваненко зробив висновок: «...Я вважаю провину гр. Лапчинського в роботі по розколу партії доведеною, а тому вважаю необхідним гр. Лапчинського, як шкідливого для ра-дянського будівництва, вислати в Москву». Це був початок кінця партійного і державного діяча Лапчинського. І хоча Радянський уряд направляє його гене-ральним консулом СРСР у Львові, що належав у 20-ті роки Польщі, Георгій Федорович розумів фінал своєї долі. І дійсно, останні роки свого життя Лап-чинський працював в Алма-Аті. Там, у 1935 р. він був заарештований за висуну-тим обвинуваченням у належності до націоналістичної «Української військової організації». Георгій Федорович не визнав своєї причетності до неї і його заси-лають до Магадану. Там він знову був заарештований і 8 вересня 1937 року засуджений до страти, а 16 жовтня 1937 р. - розстріляний. 29 червня 1956 р. Г.Ф.Лапчинський був реабілітований. Так трагічно склалася доля першого голо-ви Кременчуцької Ради робітничих депутатів. Постать Г. Ф. Лапчинського уособлює в собі гірку долю тисяч державних діячів України, страчених в системі ГУЛАГУ.
В м'ясорубку масового сталінського терору попав і перший голова Кременчуцького губернського виконавчого комітету Олександр Калістратович Сербіченко. Чимало добрих справ зробив він для відбудови народного господарства Кременчуччини. Організаторський талант Олександра Калістратовича швидко помітили у вищих еталонах влади. У серпні 1922 р. він переводиться на посаду голови Полтавського губвиконкому. Пізніше він працював заступником голови Раднаркому України, обирався кандидатом у члени Політбюро ЦК КП(б)У. Слід зазначити, що Сербіченко був активним прихильником політики україніза-ції в нашій республіці, за що, власне, й постраждав. Він також виступав проти насильницької колективізації сільського господарства. У 1933 р. Пленум ЦК КП(б)У звільнив Олександра Калістратовича з посади кандидата в члени Політ-бюро ЦК КП(б)У. І хоча це було буцімто з благих побажань, в зв'язку з переходом на дипломатичну роботу в Австрію, Сербіченко зрозумів, що його висилають з рідної України. І дійсно, попрацювавши близько двох років торговельним представ-ником СРСР у Відні, Олександр Калістратович був переведений у 1935 р. на посаду заступника голови Сталінградського облвиконкому. Стало зрозумілим, що шлях на Україну для нього закрився назавжди. Номенклатура перекривала кисень своєму сину. Наближався трагічний кінець. І, насправді, у 1937 р. Сербіченко був заарештований з обвинуваченням у належності до контрреволюційної троцькісько-зінов'євської терористичної організації, у шпигунстві на користь японської розвідки і т.п. Все це, звичайно, було шито білими нитками. Але тоді в пошані партійного керівництва знаходився принцип фотонегативу: із білого робили чорне. От і Олександра Калістратовича виїзна сесія Військової Колегії Верховного суду СРСР засудила 14 січня 1935 р. до страти. Вирок виконали негайно. Так самопожирала кращі кадри сталінська репресивна машина. Зда-ється, чим активніше ці кадри втілювали в життя антиприродні соціалістичні за ходи, тим жахливіше мстила їм доля.
Зараз уже не с секрет, що сталінська репресивна машина обрушила голов-ний удар проти тих кадрів, які стояли у витоків створення системи диктатурі пролетаріату, соціалістичного будівництва. Не залишився винятком у цьому процесі і перший секретар Кременчуцької губернської партійної організації Пантелеймон Іванович Свистун. Він народився у 1890 р. на хуторі Калашники Кременчуцького району. Попавши в лави пролетаріату, він об'єктивно належав до того соціального середовища, яке активно акумулювало в себе марксистське ідеї. У свої 19 років Пантелеймон став членом РСДРП, працюючи слюсарем Крюківських вагоноремонтних майстерень. А коли в жовтні 1917 р. владу в Петрограді захопили більшовики, виникла нагальна потреба в ідейно переконаних кадрах для системи диктатури пролетаріату. Одним із таких «гвинтиків» у складній ле-нінсько-сталінській партійно-державній машині і став П.І. Свистун. В червні 1920 р. його обирають секретарем тільки що утвореної Кременчуцької губернсь-кої партійної організації. Пантелеймон Іванович активно втілював в життя нову економічну політику. Ця активність не залишилась непоміченою в ЦК КП(б)У. Свистуна пізніше обирають секретарем Сумського обкому партії. По-тім з партійної роботи його переводять на посаду голови Київського, а згодом Миколаївського губвиконкомів. Він обирався членом ЦК КП(б)У. Де б не працю-вав Пантелеймон Іванович, всюди він виправдовував надії партійного керівництва. Це стосується і нового місця його роботи - Харківського тракторного заводу, який він очолював на початку 30-х років. За своєчасний пуск цього флагмана вітчизняної індустрії та швидку наладку виробництва тракторів Пантелей-мона Івановича було нагороджено орденом Леніна. Так він став господарським діячем всесоюзного рівня. І не випадково П.І.Свистуна в 1932 р. призначили на-чальником Головного управління автотракторної промисловості СРСР. Потім він знову повернувся на ХТЗ і очолив завод.
У 1937 р. почалися арешти і на цьому підприємстві. Пантелеймон Івано-вич намагався довести секретареві парткому ХТЗ Коп'єву, що арештовані заводчани ні в чому не винні. За цю турботу і постраждав П.І. Свистун. Його звинуватили в троцькізмі.
А далі події розвивалися блискавично. 26 травня 1938 р. він був заарешто-ваний -«за активну антирадянську і змовницьку діяльність», яку він, буцімто, проводив «протягом ряду років, як учасник правотроцькістської організації і як старий український націоналіст». Звичайно, Пантелеймон Іванович кате-горично заперечував ці звинувачення. Та до нього застосовувалися різні методи морального і фізичного терору, і П.І.Свистун врешті-решт «визнав» свою вину. 28 липня 1938 р. Пантелеймона Івановича Свистуна розстріляли. Характер-но, що слідчі В.П.Григор'єв і Л.Л.Кононов, які вели справу П.І.Свистуна, за фальсифікацію слідства та інші вчинки, теж були засудженні до страти.
Людину можна вбити, а правду - ніколи. Істина визріває тоді, коли приходить її час. Так і II.І.Свистун був у 1956 р. реабілітований.
Не обійшла трагічна доля і ще одного представника Крюківського вагоно-будівного заводу ІІокамістова Олексія Олексійовича. На цьому підприємстві він пройшов шлях від рядового робітника до головного інженера. Та недовго довелось йому працювати на цій посаді. 3 серпня 1937 р. О.О.Покамістова арештували за випуск буцімто, неякісних вагонів та аварії, які начебто почастішати в зв'язку з цим на залізничному транспорті. Словом, зміст звинувачення Олексія Олек-сійовича полягав у шкідництві Радянській владі. А витоки його беруть початок із «Шахтинської справи», справи «Промпартії», згідно яких багатьом спеціаліс-там інкримінувався саботаж в промисловості. О.О.Покамістов заперечував на допиті свою причетність до шкідництва. Тоді його звинуватили ще й в активній роботі в антирадянській правотроцькістській організації, в яку Олексія Олек-сійовича завербував директор заводу Н.І.Клочко. Це була явна нісенітниця. Та після навішування НКВС подібних ярликів людину чекали або ГУЛАГ, або страта. Не обійшов першого і Покамістов. А які жахливі тортури застосовува-лися до нього. Про це писав Олексій Олексійович у своїй скарзі до ЦК КП(б)У: «... Началось преступное ведение следствия: добиваясь вышеперечисленных показаний путем подписывания вымышленных следствием протоколов, они держали меня пять суток подряд на стойке без сна. Дежурили поочередно следователи Аверкин, Фуксман, Глазман. Я несколько раз терял сознание, здравый разум, имел припадки. Когда я приходил в сознание, тогда мне говорили: «Все равно подпишешь, а нет - погибнешь, составим акт, что по болезни». Не витримавши катувань, морального терору, з боку слідчого Аверкіна, він «зізнався» у своїй «вині» і під-писав протокол допиту. До речі, сам секретар парткому Кременчуцького відділу НКВС Аверкін на партійних зборах 13 січня 1939 р. зазначав: «Я уже не говорю о том, что мы зачастую в отношении арестованных применяли незаконные методы следствия: заставляли подолгу стоять, били их, одного арестованного на допросе убили... Физические воздействия я применял к арестованным: петлюровскому полковнику из Польши - Гришко, меньшевику Колчинскому...». Врешті-решт О.О.Покамістова у 1938 р. засудили до позбавлення волі на 15 років в таборах особливого режиму, а також наступною поразкою в нравах строком на 5 років.
В період хрущовської відлиги О.О.Покамістов був реабілітований.
Слід зазначити, що в період масових репресій все більшого поширення набувала практика так званих альбомних довідок, згідно яких слідчі справи складалися не на основі матеріалів слідства, а по відомостях, переданих по те-лефону керівництвом Кременчуцького міського відділу НКВС в Полтаву. Таким чином був включений до альбому і засуджений кременчужанин І.О.Якимчук, який зовсім не допитувався і ніяких зізнань про свою діяльність не давав.
Під жорнова терору попали багато представників єврейської національнос-ті, які мешкали в нашому місті. Справа в тому, що визначаючи головні нап-рямки репресій, начальник УНКВС По Полтавській області О.О.Волков звертав особливу увагу на необхідність викриття сіоністських елементів, які створили небезпечну підпільну організацію. Так, на оперативній нараді 11 травня 1938 р. він зазначив, що на Полтавщині «слабо розгромлені сіоністські кадри, не ліквідо-ване терпиме відношення до сіоністів. Сіоністи раніше залишались не розгромленими внаслідок засміченості наших органів, проникнення до них сіоністів... Цими ж сіоністами прищеплене терпиме відношення до них. По Полтавській області засуджено всього до 40 сіоністів, в той час, коли область уражена сіоністськими кадрами». Після цього виступу Волкова ще швидше закрутився маховик репре-сій. Через деякий час з Кременчуцького міського відділу НКВС доповідали в Полтаву, що у нашому місті викрита сіоністська організація, очолювана Молодецьким. І в Кременчуці почалася чергова хвиля «тихих» нічних єврейсь-ких погромів, але вже не денікінцями, а радянськими енкевесістами-волковцями. Та не тільки кременчужани - особи єврейської національності попали в м'ясоруб-ку великого терору. Не залишились осторонь неї і поляки, які мешкали в нашому місті. В 30-ті роки на Полтавщині багато шуму було вчинено в зв'язку зі справою по так званій Польській військовій повстанській організації (ПОВ). По цій спра-ві кременчуцькі енкевесівці сфабрикували шеститомне досьє на 1582 аркушах. Якщо узагальнити строкату мозаїку звинувачень, то їх зміст полягав у диверсіях та шпіонажі, до яких буцімто вдавалися поляки, що мешкали в Кременчуці. В зв'язку з цим в місті було заарештовано 48 чоловік, до речі, не лише поляків, а й українців, євреїв. Серед арештованих були І.А.Байдер - головний механік Крюківського вагонобудівного заводу, П.І.Грошоковський - майстер, І.Д.Лиляковський, В.І.Лукаржевський, К.М.Довлетяровський - робітники цього ж підприємства та ін. Їм інкримінувалися намагання у здійснені терористичних актів на заводі, отруєнь відкритих водоймищ в Крюкові, аварій на залізничному транспорті, тощо. Після катувань арештовані «визнали» свою вину. «Особлива трійка» при УНКВС по Полтавській області у вересні 1938 р. ухвалила вирок: 24 особам вища міра покарання - розстріл, 24 - заслання на різні строки до ста-лінських таборів».
Рідні репресованих у своїх листах до високих інстанцій намагалися взнати правду про долю своїх батьків, чоловіків, синів. Так, дружина М.Є.Бублика пи-сала у 1956 р. К.Є.Ворошилову: «...муж кадровый рабочий, коммунист ленинского призыва, участник гражданской войны. С 1932 по 1937 год работал начальником ремонтно-механического цеха КВСЗ. 18 января 1938 г. был арестован, по неизвестным до сих пор причинам. О судьбе его семья ничего не знает. Виновность его, если она доказана, также не известна семье и сроки заключения, которым он подвергся, также. Писем на протяжении 17 лет от него не было. Где он сейчас, что с ним - вот такие вопросы волнуют меня, его жену, которая 17 лет его ждет и безуспешно». Та чоловіка Параски Опанасівни Бублик за вироком трійки розстріляли у 1938 році.
У Кременчуці свої криваві злочини міський відділ НКВС чинив у підвалах будинків, де зараз розташовані поліклініка госпіталю учасників Великої Віт-чизняної війни та трест «Кременчукнафтохімбуд». До арештованих застосову-валися звірячі методи катувань. Так, колишній секретар парткому заводу шляхових машин О.Я.Жудро наголошував: «Я искренне заявляю, что никакой вини за собой не имел. Кроме того, я совсем больной, на допросе от удара следователя я оглох и остался без единого зуба в верхней челюсти».
Особливою жорстокістю при допитах відрізнявся слідчий Бойко. І про це йшла мова на партійних зборах міського відділу НКВЗ 15 січня 1939 року: «Особым избиениям подвергались обвиняемые в комнате Бойко, где систематически каждый вечер и ночь дрожали двери и стены, слышались крики, вопли». На цих зборах був присутній перший секретар Кременчуцького міськкому партії Л.І.Козін, який заохочував репресії. Він, зокрема, розкривав механізм розстрілів, підкреслюючи, «что приведение приговора в исполнение проводилось во дворе, где помещается отдел НКВД, в центре города. Для этого заводили мотор автомобиля и под его шум людей расстреливали. Если же мотор останавливался, то слышались выстрелы, и жители близлежащих домов выбегали из квартир на балконы. Не исключена возможность, что они могли наблюдать это». Неозброє-ним оком видно, що секретар міського комітету партії намагався сховати кінці в воду в злодіяннях енкевесістів.
Отже, на окремих прикладах ми проілюстрували політичні репресії в нашо-му місті. Як бачимо, вони застосовувалися і до керівників крупного калібру, які розпочинали свій трудовий шлях у Кременчуці, так і до інженерних кадрів, рядо-вих кременчужан.
Чимало мешканців нашого міста було репресовано і в роки Великої Вітчизня-ної війни, коли карали за будь-яку людську слабість, сумніви і т.п. Хвиля репре-сій прокотилася в Кременчуці і в повоєнні роки. І лише смерть Сталіна, арешт Берії та його команди сприяли дещо лібералізації радянського суспільства. Та-ким чином, проблема політичних репресій в місті в 20-х на початку 50-х років ще потребує свого дослідження, вивчення та співставлення цілого ряду джерел. Цим в певній мірі й займається міська комісія по реабілітації невинно засудже-них кремечужан.
Тяжкі 20-30-ті роки переросли в не менш тяжкі 40-і, коли почалася Велика Вітчизняна війна.
Array
Страницы: 1, 2, 3
|