КФ = A м + (В − (С + A м) − Ф х П м) (1 − П п), де (1)
КФ − грошовий потік (cash
flow);
В − виручка від
реалізації продукції;
С − витрати на
виробництво продукції без амортвідрахувань;
Ф − вартість основних
фондів;
П м − ставка податку на
майно;
П п − ставка податку на
прибуток;
А м − амортизаційні
відрахування.
Пов’язувати такий показник
із самофінансуванням дозволяє його елементна база, що складається із власних фінансових
ресурсів.
Тим не менше, розрахований
розмір грошового потоку за такою спрощеною схемою не може відображати реальний
розмір надходжень підприємств.
По-перше, визначення
грошового потоку, побудованого лише на надходженнях (виручки) від основної
діяльності підприємства, що не характерно для більшості підприємств.
По-друге, методика
розрахунку грошового потоку повинна завжди бути адаптованою до реальних
економічних умов.
Тому обчислення розміру
грошового потоку (нетто-надходжень) відповідно до вимог чинного національного законодавства
матиме такий вигляд:
КФ = Aм + (Чд − Сп) + По + Кз − (Мр * Пмр) − (2)
− (Фн * Пмн) − Іп − (Пдо * Пп), де
Чд − чистий дохід,
отриманий від продажу продукції;
Сп − сума повних
витрат на виробництво і продаж
продукції;
Мр − рухоме майно
(наземні транспортні засоби);
Пмр – ставка податку на
рухоме майно;
Фн − вартість основних
фондів (нерухоме майно);
Пмн – ставка податку на
нерухоме майно;
Іп − інші платежі з
прибутку (плата за землю, погашення довгострокових кредитів тощо);
Пдо − прибуток до
оподаткування;
По − інші прибутки;
Кз − кошти засновників
(акціонерів), спрямованих на збільшення капіталу підприємства.
Спрямування грошового
потоку використовується не тільки на поповнення основного (основних фондів,
нематеріальних активів, незавершеного капітального будівництва і довгострокових
фінансових вкладень) й обігового капіталу, а й на фінансування витрат,
безпосередньо не
пов’язаних із звичайною
діяльністю підприємства.
При використанні фінансових
ресурсів на забезпечення життєво важливих сфер діяльності підприємства випадає
з поля зору залучення значної їх частини, яка спрямовується на обслуговування
основного та обігового капіталів (рис. 1.3.).
Собівартість продукції
|
Амортизація на повне
відновлення основних фондів і нематеріальних активів
|
Капітальний ремонт
|
Податок із власників
транспортних засобів,
плата за землю тощо
|
Основний капітал
|
Обіговий капітал
|
Складські витрати,
втрати при
зберіганні матеріальних
цінностей, тимчасові
витрати (банківський
процент)
|
Чисті прибутки
підприємства та прирівняні до них доходи
|
Собівартість продукції
|
|
|
|
|
|
|
Рис. 2. 3. Джерела фінансування
витрат на обслуговування капіталу підприємства
Збільшивши свій майновий
стан за рахунок введення в експлуатацію основних фондів підприємства, незалежно
від рівня прибутковості, виникають або збільшуються відповідні зобов’язання
щодо сплати податку за
володіння рухомим (транспортними
засобами) і нерухомим майном, а також плати за користування земельною ділянкою,
на якій воно розміщене. За таких умов підприємство змушене узгоджувати, в першу
чергу, напрямки використання амортизаційного фонду: фінансування інвестиційного
проекту і фінансування витрат, пов’язаних із обслуговуванням володіння майновим
комплексом.
Обслуговування основного
капіталу може перекладатись і на собівартість продукції. Експлуатація персональних
комп’ютерів, засобів зв'язку, оргтехніки та аналогічних основних фондів,
пов’язана із комплексом додаткових затрат (розхідні матеріали, оплата
обслуговування апаратів тощо), в значній мірі чинить додаткове навантаження на
собівартість товарної продукції.
Функції самофінансування.
1. Фінансове забезпечення
відтворення необігових активів підприємств.
2. Підтримування розміру
обігового капіталу і фінансування його приросту.
3. Фінансування витрат,
пов’язаних з обслуговуванням основного й обігового капіталу в процесі
діяльності підприємства.
Найважливішою умовою ефективного
функціонування підприємств є забезпечення принципу самофінансування –
здійснення господарської, фінансової та інвестиційної діяльності за рахунок
власних і прирівняних до власних ресурсів.
Коефіцієнт самофінансування
розраховується таким чином:
Кс = (П + А): (К + З), де (3)
Кс – коефіцієнт
самофінансування;
П – прибуток, який
направляється у фонд нагромадження, грн.;
А – амортизаційні
відрахування, грн.;
З – залучені кошти (читай
залучені кредитні ресурси), грн.;
К – кредиторська
заборгованість, грн.
При дослідженні
самофінансування варто оперувати, насамперед, власними фінансовими ресурсами,
включаючи ресурси, які підприємство отримує на безповоротній основі (кошти
вищестоящих холдінгових і акціонерних товариств, асигнування з бюджету, кошти фондів
підтримки підприємництва тощо), інвестиції, які надаються підприємствам у формі
фінансової або іншої участі в статутному капіталі або прямих грошових вкладень.
Показники рівня
самофінансування на підприємстві повинні враховувати різну економічну природу
ресурсів, які спрямовуються на забезпечення розширеного відтворення. Тому, для
оцінки можливостей формування підприємством фінансових ресурсів доцільно використовувати
такі показники: коефіцієнт самофінансування; коефіцієнт самофінансування
підприємства за рахунок внутрішніх джерел; коефіцієнт самофінансування підприємства
за рахунок позикових ресурсів.
Ці показники в комплексі
відображають реальну картину забезпечення принципів самофінансування розвитку підприємств
і структуру джерел залучення фінансових ресурсів.
Коефіцієнт
самофінансування розраховують так:
Кс = (Вк + Зк + Пк): Рі, де (4)
Кс – коефіцієнт самофінансування
розвитку підприємства;
Вк – власні фінансові
ресурси (чистий прибуток, амортизація, кошти засновників, безповоротна
допомога, бюджетні асигнування);
Зк – залучені кошти
(кредиторська заборгованість, кошти від фінансової участі);
Пк – позикові кошти (кредити
банків, фінансова допомога на зворотній основі);
Рі – інвестиційні ресурси (Вк
+ Зк + Пк).
Коефіцієнт
самофінансування розвитку підприємства за рахунок внутрішніх джерел
характеризує рівень власних фінансових ресурсів у загальному обсязі фінансових ресурсів
(забезпеченість власними фінансовими ресурсами), які формуються з врахуванням
можливостей суб'єкта господарювання залучати в оборот ресурси, прирівняні до власних.
Тобто таких ресурсів, що можуть використовуватись підприємством впродовж
довшого часу, на безоплатній і безповоротній основах.
Визначення такого показника
здійснюється за формулою:
Ксв = (П + А + Бд): (П +
А + Кз + Фу), де (5)
Ксв – коефіцієнт самофінансування
за рахунок внутрішніх джерел;
П – прибуток, який
направляється у фонд нагромадження, грн.;
А – амортизаційні
відрахування, грн.;
Бд – безповоротна допомога;
Кз – кредиторська
заборгованість;
Фу – кошти від фінансової
участі;
Коефіцієнт
самофінансування за рахунок позикових ресурсів характеризує їх рівень у
загальному обсязі інвестиційних ресурсів. Цей показник може бути розрахований таким
чином:
Ксп = Пк: Рі, де (6)
Ксп – коефіцієнт самофінансування
за рахунок позикових коштів;
Пк – позикові кошти;
Рі – інвестиційні ресурси.
Для характеристики
самофінансування підприємств використовують частку самофінансування в ціні
продукції – відношення показника валового самофінансування підприємства до його
товарообігу:
Чс = Дсф: Опт, де (7)
Чс − частка
самофінансування в ціні продукції;
Дсф − джерела
самофінансування;
Опт − обсяг продажу
продукції в оптових цінах.
В цілому такий показник
дає певну уяву про процесс інвестування у підприємство. Однак він не
позбавлений певних вад. Перш за все, на обсяг продажу продукції має суттєвий
вплив рівень цін і їх структура, яка безпосередньо реагує на розмір затрат.
Показником, що характеризує
процес відтворення позаобігових активів може слугувати частка (норма) валового
самофінансування у валових інвестиціях в основний капітал підприємства. Його
розраховують таким чином:
Нвс = Дсф: Іок, де (8)
Нвс − частка валового
самофінансування;
Дсф – джерела
самофінансування;
Іок − валові інвестиції
в основний капітал
Рівень норми фінансування,
отриманий за такою методикою, дозволяє виконувати лише приблизні зіставлення і
оцінки розширення підприємств. Однак можна стверджувати, що коли норма
фінансування перевищує 100 відсотків, то підприємство (товариство) має можливість
фінансувати повністю або частково поповнення обігового капіталу за рахунок
власних фінансових ресурсів.
2. Оцінка діяльності господарського підприємства
на макрорівні
Фінансовий механізм є складовою частиною
господарського механізму в державі, проте це специфічна складова, яка значною
мірою визначає характер не лише господарського механізму зокрема, а й
економічної системи в цілому. Специфічність його полягає в тому, що за
допомогою фінансів визначається кінцевий результат усієї господарської
діяльності в державі.
Кількісна та якісна характеристики фінансового
механізму визначаються тим, яка величина фінансових ресурсів зосереджується й
витрачається на відповідних рівнях господарського управління та якою є
технологія їх зосередження й витрачання. Тут дуже важливо правильно вибрати
саму техніку цих процесів, тобто суб'єкт і об'єкт зосередження і витрачання
фінансових ресурсів, показники, ставки, норми, строки, санкції, пільги, тобто
увесь інструментарій здійснення руху фондів грошових засобів.
Для аналізу економічних явищ і процесів, складних
господарських взаємозв'язків необхідна система надійних взаємозумовлених
показників. В економічній теорії та у господарській практиці використовують
різні форми виміру суспільного продукту. Різноманітність форм і способів виміру
результатів народногосподарської діяльності зумовлена різними теоретичними
підходами до характеристики суспільного виробництва, різною методикою
статистичних розрахунків, різними стадіями руху суспільного продукту в процесі
економічного кругообігу.
Проте фінансове забезпечення має й інші аспекти
свого здійснення. Для того щоб профінансувати відповідні заходи або програми,
необхідно відпрацювати й законодавче встановити форми мобілізації ресурсів за
допомогою податків, зборів, інших платежів. Це дуже важлива складова
фінансового механізму в цілому. Вона є самостійною ланкою господарського
механізму і називається податковим механізмом.
Фінансове регулювання – це метод здійснення
державою функцій управління економіки й соціальними процесами при використанні
фінансів. Використовуючи фінанси, держава шляхом встановлення форм і методів
мобілізації фінансових ресурсів та їх використання стимулює або локалізує ті чи
інші явища й процеси в державі. Так, надаючи капітал на розвиток економіки,
держава стимулює розвиток таких виробництв, які в умовах ринку не можуть
забезпечити свій розвиток за рахунок власних ресурсів. Аналогічно при розробці
методів мобілізації ресурсів шляхом диференціації ставок і пільг досягається
прискорення або стримування розвитку окремих виробництв, робіт і послуг.
За допомогою фінансового механізму здійснюється
широкомасштабний розподіл і перерозподіл створюваного в державі валового
внутрішнього продукту відповідно до основних положень фінансової політики. На
стадії фінансового планування й прогнозування визначаються фінансові можливості
держави щодо фінансового забезпечення розвитку її економіки й соціальної сфери.
Показники прогнозних розрахунків є основою для приведення в дію відповідних
стимулів та інструментів у формі різноманітних пільг, санкцій або обмежень, які
забезпечують розвиток держави в заданому напрямку. Це можуть бути пільги з
оподаткування, пільгове кредитування або надання дотацій на покриття збитків
тощо.
Фінансова політика держави це досить складна
сфера діяльності законодавчої і виконавчої влади, яка включає заходи, методи і
форми організації та використання фінансів для забезпечення її економічного і
соціального розвитку. Своє конкретне вираження фінансова політика знаходить в
чинній системі мобілізації фінансових ресурсів та їх використання для
задоволення різноманітних потреб держави, підприємницьких структур і населення.
Правову основу і конкретні напрямки реалізації
фінансової політики в демократичній державі становить фінансове законодавство.
У ньому повинна бути точно визначена компетенція всіх суб'єктів економічної
системи щодо повноважень і відповідальності в фінансовій сфері. На основі
чинного законодавства органи виконавчої влади видають нормативні акти для
успішного втілення фінансової політики. Ці акти покликані конкретизувати
механізм її виконання. Виконавча влада постійно здійснює заходи щодо
удосконалення фінансового механізму реалізації фінансової політики.
Основною метою фінансової політики є оптимальний
розподіл валового внутрішнього продукту між галузями народного господарства,
соціальними групами населення, територіями. На цій основі має забезпечуватися
стійке зростання економіки, удосконалення її структури, створення умов для
розвитку господарських утворень різних форм власності, спільних підприємств з
іноземним капіталом, акціонерних товариств, орендних і комерціалізованих
підприємств.
Фінансове планування – це науково обґрунтований
процес визначення джерел створення і напрямків використання фінансових ресурсів
в економіці держави з метою забезпечення стабільного економічного й соціального
розвитку.
Основними функціями фінансового планування є:
– відображення основних напрямків фінансової
політики, що здійснюється органами законодавчої й виконавчої влади в державі;
– встановлення кількісних і якісних
параметрів суспільного виробництва на плановий період;
– вибір раціональних шляхів фінансового
забезпечення передбачуваного рівня економічного й соціального розвитку на
основі ефективного використання наявних у суспільстві ресурсів;
– здійснення необхідного рівня перерозподілу
фінансових ресурсів для досягнення темпів і пропозицій розвитку економіки й
підвищення суспільного добробуту;
– встановлення раціональних форм мобілізації
фінансових ресурсів і на їх основі визначення їх оптимальної структури.
Важливість загальнодержавного фінансового
планування й прогнозування полягає в тому, що держава на макрорівні за його
допомогою визначає свої фінансові можливості загалом і можливості використання
фінансів для прийняття рішень у сфері розвитку економіки й соціальної структури
всієї держави, певних регіонів і видів виробництва. Для досягнення поставленої
мети повинна бути розроблена загальнодержавна програма економічного й
соціального розвитку, а також певні програми інвестування, прискорення розвитку
деяких виробництв, охорони довкілля та інші загальнодержавні програми.
Страницы: 1, 2, 3, 4
|