3) “Рекомендація
Комісії 96/280/ЄЕС від 3 квітня 1996 р. щодо визначення малих та середніх
підприємств”.
Згідно із
ст. 1 Рекомендації держави-члени, Європейський інвестиційний банк та
Європейський інвестиційний фонд рекомендовано:
дотримуватися
положень, встановлених у ст. 1 Додатка до Рекомендації стосовно граничних
величин річного обороту, суми балансу та чисельності працівників для малих,
середніх та мікропідприємств;
дотримуватись
максимальних величин річного обороту та суми балансу, якщо вони змінені
Комісією відповідно до ст. 2 Додатку до Рекомендації;
вживати
необхідних заходів для статистичних даних з огляду на кількісні групи,
встановлені у п. 2 ст. 3 Додатка до Рекомендації, особливо там, де це
стосується моніторингу фінансових інструментів Співтовариства.
При цьому,
ст. 2 Рекомендації встановлено, що граничні величини річного обороту, суми
балансу та чисельності працівників, визначені в ст. 1 Додатка, повинні
розглядатися як максимальні величини. Держави-члени, Європейський інвестиційний
банк та Європейський інвестиційний фонд можуть у певних випадках обирати
встановлення нижчих величин. У застосуванні певних політик вони також можуть
обирати застосування тільки критерію кількості працівників, окрім сфер, в яких
застосовуються норми щодо державної допомоги.
Відповідно
до ст. 1 Додатка до Рекомендації малими та середніми суб'єктами господарювання
є такі, що визначаються як підприємства, які:
а) мають
менш ніж 250 найманих працівників та/або їх річний оборот не перевищує 40 млн.
євро, або баланс не перевищує 27 млн. євро;
б)
відповідають критерію незалежності, який полягає у тому, що не більше, як 25
відсотків капіталу чи прав голосу перебувають у власності одного чи у спільній
власності декількох суб'єктів господарювання, які не є малими та середніми
суб'єктами господарювання за цим визначенням.
Якщо
необхідно визначитись між малими та середніми підприємствами, то відповідно до
п. 2 ст. 1 Додатка до Рекомендації "мале підприємство" визначається
як підприємство, яке відповідає таким критеріям:
1)
кількість працюючих є менша ніж 50 осіб;
2) річний
оборот не перевищує 7 млн. євро або річний баланс не перевищує 5 млн. євро;
3)
підприємство відповідає критерію незалежності, тобто 25 відсотків або більше
капіталу чи прав голосу не перебувають у володінні одного підприємства або у
спільному володінні декількох підприємств.
Крім того,
для відповідних випадків передбачено розмежування "мікро",
"малих" та "середніх" суб'єктів господарювання.
Якщо
необхідно відрізнити мікропідприємства від "малих" та
"середніх" суб'єктів господарювання, то мікропіднриємства
визначаються як підприємства, що мають менше 10 працівників.
Слід
зазначити, що з 1 січня 2005 р. чинна Рекомендація була замінена Рекомендацією
Єврокомісії щодо визначення мікропідприємства, малого та середнього
підприємства (ММСП) від 6 травня 2003 р. 2003/361/ЄЕС. Крім того, усі чинні
акти, в яких згадуються ММСП, та програми щодо підтримки ММСП, які змінюються
або доповнюються у період до 1 січня 2005 р., мають використовувати визначення
ММСП, запропоноване у Рекомендації від 6 травня 2003 р. 2003/361/ЄЕС.
Відповідно
до п. 2 ст. 2 Додатка до Рекомендації від 6 травня 2003 р. 2003/361/ЄЕС під малим
підприємством слід розуміти підприємство, яке відповідає наступним критеріям:
1)
кількість працюючих є меншою ніж 50 осіб;
2) річний
оборот або річний баланс не перевищують 10 мільйонів євро;
3)
підприємство є незалежним, а саме: 25 відсотків або більше капіталу чи прав голосу
не перебувають у володінні одного підприємства, або у спільному володінні
декількох підприємств.
2.2 Порівняльна оцінка ефективності сучасної
податкової системи України та податкових систем Європейського Союзу
Сучасна система оподаткування України відзначається надобтяжливим
податковим навантаженням на бізнес і споживання [21].
Сукупні фактичні податкові надходження
досягли у 2005 році 40,5% ВВП України. Однак, значна частина податкових
зобов’язань не декларується і сплата зобов’язань не відбувається. За різними
оцінками, від 30 до 48,5% доходів, що підлягають оподаткуванню, приховуються і привласнюються
платниками нелегально. Якщо врахувати обсяги податків, які могли б надійти
державі, але не сплачені через тінізацію доходів, то потенційні податкові
надходження і дійсний податковий тягар складають від 65 до 80% ВВП. Окрім того,
розподіл податкового навантаження має надмірний крен в сторону оподаткування
підприємств та інших суб’єктів господарювання. Для більшості підприємств, що не
використовують пільгові або спеціальні системи оподаткування, податкові вимоги
коливатимуться у межах від 40 до 62% створюваної ними доданої вартості. В
середньому у цій частині національної економіки середні податкові вимоги можна
оцінити на рівні 48-49% доданої вартості. Надмірним, враховуючи низький рівень
зарплат і пенсій, є й оподаткування людського споживання. Так, сукупне
податкове навантаження, включаючи і прямі, і непрямі податки на доходи сімей у
2005 році знаходились у межах від 35 до 50% їх доходів.
Має місце невідповідність податкових надходжень до Пенсійного
фонду України та зобов’язань останнього з виплати пенсій. Дефіцит Пенсійного
фонду, що у 2005 році склав 13 млрд. грн. або 21,3% від видатків цього фонду
(це становить 3,2% ВВП України), у 2006 році зросте до 18 млрд. або 25,9%
майбутніх видатків пенсійного фонду (в розрахунку до ВВП – 4,3%)
Дефіцит фонду є наслідком приховування дійсних виплат зарплат
працівникам підприємств і відповідних недонарахувань до Пенсійного та інших
фондів обов’язкового державного соціального страхування. Соціологічні
дослідження вказують, що в середньому на підприємствах реального сектору
економіки офіційно виплачується лише 1/3 усіх фактичних виплат зарплатні.
Збереження цього стану посилює небезпеку подальшого поглиблення кризи пенсійної
системи держави.
Особливу проблему становить діючий механізм нарахування,
збору й відшкодування сплаченого ПДВ. Він дає змогу фіскальним органам
завищувати обсяги доданої вартості, створеної на підприємстві, і таким чином
завищувати вилучення коштів підприємств і населення до бюджету. Заборгованості
з погашення податкового кредиту за цим податком та відшкодування сплаченого
податку стали хронічними. Його нарахування, що має відбуватися відносно доданої
вартості на товари (роботи, послуги), розповсюджується й на інвестиції. Не
використовується й право знижувати ставку цього податку на соціально важливі
товари, що широко застосовується у країнах Європи.
Чинна податкова система України відзначається також нерівномірністю
і несправедливістю розподілу податкового навантаження. По-перше, податкові
платежі становлять значно більшу питому вагу у доходах малозабезпечених сімей,
ніж у доходах високооплачуваних працівників. Хто заробляє менше, задовольняє в
основному лише першочергові матеріальні потреби і обмежує себе у послугах
культури, освіти, лікування, оздоровлення, купівлі книг, газет тощо. Крім того,
високі непрямі податки, що включені до цін на товари і послуги населенню,
лягаючи більшим тягарем на бідних, змушують їх вдаватися до неорганізованих
ринків і контрабанди та купувати неякісні товари.
По-друге, податкові зобов’язання нерівномірно розподіляються
між видами господарської діяльності і окремими підприємствами через надання легальних
і нелегальних пільг (звільнень, відстрочок, знижок тощо) в оподаткуванні, а
також внаслідок встановлення надмірних вимог для окремих секторів економіки
(газо- і нафтотранспортних підприємств і деяких інших), а також для підприємств
державної власності. Якщо у першому випадку сукупні податкові зобов’язання
підприємств падають до 0-5%, то у другому – сягають 60-70% створеної додаткової
вартості.
Ці причини є додатковим поштовхом до тінізації економіки і
штучних структурно-галузевих викривлень у виробництві та інвестиціях.
Звичним явищем стало використання податків, які законодавчо
неврегульовані. По-перше, поза прийняттям спеціальних законів вводяться
додаткові або змінені податки при затвердженні чергового державного бюджету.
Так, у 2005 р. були введені обов’язкові відрахування 50% чистого прибутки
державних підприємств тощо. Вони є несподіванкою для платників і впроваджується
фактично усередині податкового р. без дотримання обов’язкового піврічного
часового лагу, що передбачено чинним законодавством. По-друге, поза
парламентським прийняттям застосовуються різного типу надбавки до цін і
тарифів, що встановлюються локальними нормативними актами органів влади і регулювання
цін (наприклад, нацкомісії з енергетики і зв’язку). Відповідні надходження й
використовуються незаконно, поза бюджетом. По-третє, окремі види платежів і
зборів встановлюються відомствами чи місцевими органами влади, надходять до
державного бюджету і місцевих бюджетів, але законних прав на застосування не
мають. По-четверте, діють сумнівні щодо правомірності збори, такі як збори з
продажі корпоративних прав, квартир, автомобілів тощо.
Діючій податковій системі властива глибока недосконалість і
внутрішня суперечливість норм податкового законодавства. Не забезпечується
рівність прав суб’єктів податкових відносин, захист інтересів сторін,
допускається нав’язування бізнесу владними органами незаконних платежів і
зборів до державного бюджету, надаються можливості довільного тлумачення норм законодавства
представниками податкових та митних органів і т.ін.
Система збору і розподілу податків
відзначається надвисокою централізацією. У 2005 році централізовано
розподіляється 76% усіх митно-податкових надходжень. Така гіперцентралізація не
заохочує місцеві органи влади до максимізації зборів та спрямовує їх зусилля,
по-перше, на збільшення своєї частки у розподілі державного “пирогу” і,
по-друге, на лобіювання звільнень від сплати загальнодержавних податків суб’єктів
господарювання, що працюють на відповідній території.
Системі ставлення податківців до платників
властивий звинувачувальний крен при одночасній безконтрольності й апріорі
безгрішності податкових органів. Це дозволило створити в Україні у минулі роки адміністративно-каральну
за методами впливу організацію державної податково-митної служби. Наслідками є:
по-перше, негативний інвестиційно-бізнесовий клімат; по-друге, неефективна
система збору податків з вузькою податковою базою, приховуванням доходів від оподаткування,
надмірними витратами, дублюванням одних і тих же функцій різними органами,
безвідповідальністю за невиконання обов’язків і зобов’язань; по-третє,
неофіційна система злочинних зловживань у перерозподілі податкових надходжень,
здирництва та кримінальних змов з платниками щодо заниження податкових
зобов’язань.
Порівняння української податкової системи з її аналогами в
країнах-членах ЄС потрібно для визначення конкурентоспроможності нашої країни
на світовому ринку товарів та інвестицій та вибору головних векторів
реформування податкових відносин. Порівняння необхідне у деяких напрямах:
1)
рівня загального податкового навантаження;
2)
його розподілу між основними видами податків та групами платників;
3)
фіскальної ефективності податкової системи;
4)
ефективності регулюючої дії останньої; достовірності розрахунків
податкових зобов'язань та інших.
Фіскальна ефективність системи оподаткування в Україні є
нижчою від країн Євросоюзу практично з усіх видів податків. Маючи більш високі
ставки в оподаткуванні індивідуальних доходів громадян, Україна збирала їх у
2004 році у сумі, що дорівнювала лише 3,8% обсягів ВВП. В країнах же ЄС – 25
частка цих податків складала у 2004 р. 8,8% ВВП. Сума ПДВ, зібраного того ж р.
в Україні, становила 4,9% ВВП, в той час як у країнах Євросоюзу – 7,7% ВВП
(див. табл. А.1 Додатку А). Тільки з податку з прибутку підприємств фіскальна
ефективність української системи може бути порівняна з аналогічними
європейськими: цей податок дорівнював в Україні 4,7% ВВП, а у країнах ЄС–25 – 3,1%.
Значно гірше виконується українською податковою системою й регулятивна
функція. У європейських країнах ПДВ справляється за декількома ставками
для різних за соціальною й економічною значимістю груп товарів і послуг, що
забезпечує відповідну зацікавленість щодо їх виробництва і споживання. В
Україні ж, як відомо, застосовується єдина ставка, що позбавляє цей податок
регулюючого впливу.
Відсутня у нашій національній системі й диференціація ставок
оподаткування індивідуальних доходів громадян, натомість у країнах ЄС вона
широко застосовується. Значно меншими в наших умовах є й можливості звільнення
від оподаткування доходів сімей, що спрямовуються на лікування, освіту,
оздоровлення і т. ін.
Відсутня у нас й диференціація ставок інших податків – з
прибутку підприємств, з оподаткування робочої сили (фондів зарплати
підприємств), яка в Європі широко застосовується .
Слабкість регулюючої дії в Україні ще одного податку – з
прибутку підприємств - обумовлена незастосуванням таких засобів як, наприклад, інвестиційні
податкові знижки чи інвестиційний податковий кредит, що широко Використовуються
у європейських країнах (Бельгії, Великобританії, Данії, Італії, Іспанії,
Люксембурзі, Нідерландах, Португалії, Франції та інших). Такі податкові
преференції надаються для малого і середнього бізнесу, при здійсненні
інновацій, науково-дослідних робіт, запровадженні енергозберігаючих технологій,
капітальних інвестиціях і т.п.
Суттєвою відмінністю європейських податкових систем є застосування,
по-перше, спеціального екологічного оподаткування, яке стає на сторожі
ефективного захисту природи і оточуючого середовища, а по-друге, - спеціальних
обмежуючих податків: на нерухомість, за використання об'єктів природи, води й
енергетичних джерел (газ, електроенергія, вугілля, мазут, дизельне паливо, якщо
вони використовуються не для виробництва електроенергії). Платниками цих
податків є як підприємства, так і населення. Ставки податків встановлюються у
грошовому виразі в розрахунку на одиницю відходів (викидів) та використаних
ресурсів. По енергетичних джерелах ставки знижуються: по-перше, для більших
обсягів споживання; по-друге, при використанні альтернативних джерел (вітру,
сонця, біомаси, супутнього газу тощо); по-третє, при зменшенні (економії)
споживання енергії. При власній переробці відходів платник поддатків отримує
відшкодування сплаченого податку на відповідний їх обсяг.
В Україні ж справляються цільові податки до діючих тарифів на
електричну та теплову енергію і природний газ, надходження яких
використовуються для формування відомчих фінансових фондів суб’єктів,
підпорядкованих Мінпаливенерго, а отже, вони не потрапляють до держбюджету і
навіть не оподатковуються.
Українська система оподаткування ще значно відстає від своїх
аналогів у Європі і з точки зору організації збору податків та регулювання
податково-митних відносин. Організація збору податків в нашій країні є
неконсолідованою, з дублюванням одних і тих же функцій в різних органах. Вона
відзначається безконтрольністю з чисельними системними зловживаннями, з
величезними витратами на ведення податкової звітності платниками і на утримання
податкової служби. Платники податків є практично залежними від податківців.
Останні не забезпечують надання необхідних послуг (інформаційних, юридичних,
консультаційних, організаційних) платникам податків, не відповідають перед ними
за невиконання своїх функцій чи завдання їм своїми неправомірними діями
матеріальних та моральних збитків.
Податкові системи України та ЄС відрізняються також правилами
розрахунків і стягнення податкових зобов'язань. Так, у європейських країнах
Використовується єдина методологія бухгалтерських і податкових обліків
діяльності підприємств і визначення їх фінансових результатів. Відмінності ж
між бухгалтерськими і податковими методами обліку, що мають місце в Україні, створюють
передумови довільного тлумачення валових витрат і валових доходів, що
призводить до чисельних викривлень податкової звітності й приховувань
прибутків, які підлягають оподаткуванню.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13
|