-
самозабезпечення
внутрішньо-регіональних соціальних програм;
-
формування
інфраструктури даної території;
-
раціональне
використання природно-ресурсного і екологічного потенціалу території;
-
стимулювання
визначених регіональних орієнтирів розвитку.
Механізм використання РБПС, особливості
взаємин складових їх елементів породили ряд специфічних форм:
1) Плюралістична
(США) – характеризується стабільністю бюджетно-правових відносин держави в
регіонів. Фактично штати мають рівні права в цій галузі з федерацією в цілому,
тому на рівні федерації і в штатах існують ідентичні за найменуваннями податки
(прибутковий податок з населення і з корпорацій). Найбільш принциповим
обмеженням податкових прав штатів є заборона на введення окремих непрямих
податків, які перешкоджають свободі торгівлі між штатами, що заборонено
Конституцією США. Саме тому середня ставка податку з продажів, яка забезпечує
до 30% бюджетних надходжень, становить по штатах приблизно 4% у роздрібній
ціні. Прямий перерозподіл коштів між штатами практично відсутній.
2) Регламентована
(Німеччина) – наявність системи фінансового вирівнювання з властивою німецькому
федералізму “інституцією неконгруентністю” дозволили при споконвічно нерівних
економічних можливостях окремих земель, обумовлених природно-географічними,
історичними, демографічними і культурними розбіжностями,конституційно закріпити
бюджетну самостійність суб’єктів федерації. Уся сукупність податків поділяється
на дві групи: власні (закріплені, які надходять повністю у відповідний бюджет)
і загальні (які розподіляються за нормативами між бюджетами). Основи податкової
системи законодавчо закріплені на федеральному рівні, і землі не можуть
змінювати ставки та механізм основних податків. Збір податків розподілений між
федеральними та земельними фінансовими відомствами.
3) Централізована
(Австралія) – система високоцентралізованої у фінансовому відношенні держави.
Характер цієї централізації сформувався після введення єдиного оподаткування у
1942 році, що змінило конституційно гарантовані права штатів. Фактично з того
часу федеральний рівень влади одержав повноваження використовувати будь-які
форми оподаткування, а штатам заборонені податкові корегування. При відсутності
податкових надходжень у регіональні бюджети федеральний рівень широко
використовує систему субсидій штатам, розмір яких визначається в умовах твердого
фінансового контролю за їх витратами. Фактично, незважаючи на федеральний
устрій, у сфері регіональної бюджетно-податкової системи Австралія значною
мірою нагадує унітарну державу.
4) Конфедеративна
(Швейцарія) – конфедеративному характеру повною мірою відповідає РБПС
Швейцарії. На федеральному рівні в основному реалізуються міжнародні функції
держави, які, відповідно, коректують її податкову базу й акумулюють надходження
за рахунок акцизів і митних зборів. Основна маса податків знаходиться в
компетенції кантонів, що і несуть відповідальність за проведення внутрішньої
політики. Це призвело до певного розходження в економічному розвитку кантонів.
Вирівнювання регіонів здійснюється переважно за рахунок міграції населення і
коштів, а останнім часом і виділення субсидій з федерального бюджету.
Особливістю Швейцарії є те, що рішення про введення якого-небудь податку чи
нових ставок з кантонів приймається шляхом референдуму, що обмежує можливості
кантонів щодо самостійного корегування податкової системи.
1.3 Державний
кредит в зарубіжних ринкових державах та його функції
Державний кредит – третя ланка фінансової
системи. Це кредитні відносини між державою, з одного боку, і юридичними та
фізичними особами, з іншого, при яких держава чи місцеві органи управління
виступають головним чином, як позичальники коштів на платній основі.
Призначення
державного кредиту виявляється, в першу чергу, в тому, що він є засобом
мобілізації в руках держави додаткових фінансових ресурсів. У випадку
дефіцитності державного бюджету фінансові ресурси, які додатково мобілізуються,
направляються на покриття різниці між бюджетними доходами та витратами. При
позитивному бюджетному сальдо кошти, які мобілізуються за допомогою державного кредиту,
прямо використовуються для фінансування економічних та соціальних програм. Це
означає, що державний кредит, будучи засобом збільшення фінансових можливостей
держави, може виступати важливим фактором прискорення соціально-економічного
розвитку держави.
Оцінюючи
фінансове значення державного кредиту, не слід забувати, що кошти, які
мобілізуються державою з його допомогою, є взятими наперед податками.
Необхідність повернення коштів державного кредиту, тобто погашення державного
боргу, вимагає відшукання додаткових ресурсних надходжень у бюджет, а вони
можуть бути отримані (якщо не вважати “піраміди” нових позик державного
кредиту) тільки за допомогою додаткових податків. До того ж, погашення боргових
зобов’язань і виплата відсотків за них відволікає частину бюджетних надходжень
від продуктивного використання, скорочує можливості нарощування виробничого й інтелектуального
потенціалу суспільства.
Державні і
місцеві позики емітуються, головним чином, тоді, коли в бюджетах присутній
дефіцит, навіть самі економічні розвинуті країни світу мають дефіцитний бюджет
від 10 до 30%. У урядів є два традиційні способи покриття дефіциту бюджету – це
державні позики (державний кредит) та додаткова жорсткість оподаткування.
Зараз у більшості
країн світу дефіцит бюджету становить від 15% до 2% ВВП при середньосвітовій
його величині 4,5%. Прийнято вважати, що коли дефіцит державного бюджету не
перевищує 5% ВВП країни, то він припустимий, інакше – призводить до різкого
зниження інвестиційної активності і переростає надалі в різні форми кризових
явищ. Щорічні бюджетні дефіцити, накопичуючись, утворюють державний борг.
У США з 1983го по
1992 р. бюджетний дефіцит федерального бюджету в середньому на рік становив 207
млрд. доларів. Починаючи з 1993 р., дефіцит бюджету став щорічно знижуватись
так, що у 1998 році він скоротився до 10 млрд. доларів, а у 1999 р. вперше
профіцит бюджету склав 10 млрд. доларів та продовжує нарощуватись ( у 2000 р.
профіцит склав 112 млрд. доларів, а прогноз профіциту на 2009 р. становить 500 млрд.
доларів).
Незважаючи на
різке зниження бюджетних дефіцитів і починаючи з 1999 р. позитивне сальдо
бюджету, федеральний борг США продовжує зростати. У 1997 р. заборгованість
федерального уряду становила 5,37 трлн. Доларів, у 1998 р. – 5, 544 трлн.
Доларів а у 1999 р. зросла до 5,738 трлн. доларів. Для порівняння, державний
борг у Великобританії у 1999 році становив 300 млрд. ф.стерл., у Німеччині –
796 млрд. марок, у Франції – 3,898 трлн. франків.
Таке зростання
федерального боргу пояснюється величезними процентними платежами, які
включаються в загальну суму федерального(державного) боргу.
Як правило,
місцеві бюджети хронічно дефіцитні й одержують необхідні їм кошти шляхом
субсидій і кредитів з державного бюджету та випуску місцевих позик,
гарантованих урядом.
1.4 Позабюджетні
спеціальні фонди в зарубіжних ринкових державах та їх функції
Позабюджетні
спеціальні фонди – четверта ланка фінансової системи. До спеціальних фондів за
кордоном належать різні автономні і приєднані бюджети, позабюджетні фонди,
спеціальні кошториси і рахунки. На них покладаються насамперед економічні і
соціальні функції. Використовуючи кошти фондів, держава може втручатися в
процес виробництва, надавати субсидії та кредити підприємствам, а також
зовнішні позики, робити соціальні послуги населенню.
У фінансовій
системі зарубіжних країн спеціальні фонди займають важливе місце. Обсяг коштів,
які в них концентруються, значний. В Франції спеціальні фонди за розміром
наближаються до державного бюджету країни. У Японії зі спеціальних фондів фінансується
понад половину державних витрат, у Великобританії – одна третина. У країнах з
розвинутою ринковою економікою найбільші позабюджетні фонди: фонди
національного страхування, утворені за рахунок страхових внесків працівників
підприємств, само зайнятих осіб, підприємців та державних дотацій. У США та
Чехії ці фонди об’єднані з держбюджетом.
Державні
спеціальні фонди знаходяться у розпорядженні центрального уряду. Це найбільш
важливі фонди: інвестиційні, валютні, соціального страхування й ін. У місцевих органів
влади є велика кількість місцевих фондів, серед яких найбільші позикові фонди.
У залежності від
цілей використання спеціальні фонди поділяються на економічні, науково-дослідні,
кредитні, соціальні, особистого та майнового страхування, військово-політичні,
міждержавні.
Соціальні фонди –
це ресурси, призначені для надання соціальних послуг населенню. Зростання
чисельності осіб найманої праці в результаті розвитку виробництва, збільшення
розриву в інтересах різних соціальних груп суспільства, викликане НТР, загальне
старіння населення країн об’єктивно призвели до необхідності збільшення фондів
соціального страхування. В останнє десятиріччя обсяг фондів соціального
страхування у промислово розвинутих країнах зріс в абсолютних сумах у п’ять –
шість разів. Зростання обсягу соціальних фондів дає можливість підвищити
соціальні виплати. Фонди утворюються за рахунок трьох джерел: страхових внесків
громадян, страхових внесків підприємців і субсидій держави.
Внески
застрахованих громадян представляють пряме відрахування з їхнього доходу і,
власне кажучи, є прямим цільовим податком. Ставка податку в більшості
розвинутих країн встановлюється у відсотках незалежно від величини доходу. При
цьому передбачається обмеження річної максимальної суми внеску чи максимального
доходу, до якого застосовується ставка. Діють страхові ставки для застрахованих
і для підприємців.
У більшості країн
ставки для застрахованих встановлюються у відсотках до прибутку, а для
підприємців у відсотках не до загального фонду заробітної плати, а до
заздалегідь визначеної максимальної валової заробітної плати, тобто сума, що
перевищує цей максимум, не враховується. Тому чим вища частка кваліфікованих
працівників у компанії, чим вища їх заробітна плата, тим менше відрахувань у
відсотковому рахуванні роблять вони у соціальні фонди. Внески підприємців
прирівнюються до витрат виробництва і відшкодовуються їм у вигляді підвищених
цін на реалізовані товари. У країнах діє або один внесок з усіх видів
страхування (Великобританія), або кілька (Німеччина), сплата яких надає право
на відповідні види соціальних послуг.
У США, наприклад,
підприємці і застраховані виплачують страхові внески за однаковими ставками:
6,2% у вигляді відрахувань за соціальне забезпечення і 1,45% на безплатну
медичну допомогу. Крім того, з підприємців стягуються відрахування на допомогу
по безробіттю в розмірі 0,8%. Таким чином для підприємців комбінована ставка
дорівнює 8,45% при максимальному рівні оподатковуваного доходу близько 45 тис.
доларів на одного працівника.
У Німеччині підприємці
і ті то працює за наймом, також сплачують однакові ставки внесків в соціальні
фонди. Однак самостійні ставки діють для пенсійного фонду, фонду страхування
через хворобу, фонду страхування від нещасних випадків. Так ставка внесків в
пенсійний фонд встановлена для застрахованих і підприємців у розмірі 9,5% до
фонду зарплати.
У США діє велика
кількість соціальних фондів, найбільшими з них є три загальнонаціональних
фонди: фонд страхування за віком, інвалідністю та на випадок втрати
годувальника; фонд страхування державних службовців; фонд допомоги нужденним. У
Великобританії функціонують два основних соціальних фонди: фонд національного
страхування і пенсійні фонди державних підприємств. У Японії – чотири великих
фонди: фонд страхування здоров’я, фонд національних пенсій, фонд страхування
від виробничого травматизму, фонд страхування від безробіття.
РОЗДІЛ 2
СТРУКТУРА ДЖЕРЕЛ
ДЕРЖАВНИХ ФІНАНСІВ В ЕКОНОМІЦІ УКРАЇНИ
Засади бюджетної
системи України, її структура, принципи, правові засади функціонування, основи
бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення
бюджетного законодавства визначені Бюджетним Кодексом України [12].
Бюджетна
система України – це сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів,
побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно-територіальних
устроїв і врегульована нормами права;
Бюджет
– це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення
завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади
Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом
бюджетного періоду;
Бюджетна
система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів.
Бюджетами місцевого самоврядування визнаються бюджети територіальних громад
сіл, селищ, міст та їх об'єднань. Місцевими бюджетами визнаються бюджет
Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети, бюджети районів у містах
та бюджети місцевого самоврядування.
Зведений
бюджет є сукупністю показників бюджетів, що використовуються для аналізу і
прогнозування економічного і соціального розвитку держави.
Зведений
бюджет України включає показники Державного бюджету України, зведеного бюджету
Автономної Республіки Крим та зведених бюджетів областей та міст Києва і
Севастополя.
Зведений
бюджет Автономної Республіки Крим включає показники бюджету Автономної
Республіки Крим, зведених бюджетів її районів та бюджетів міст
республіканського значення.
Зведений
бюджет області включає показники обласного бюджету, зведених бюджетів районів і
бюджетів міст обласного значення цієї області.
Зведений
бюджет району включає показники районних бюджетів, бюджетів міст районного
значення, селищних та сільських бюджетів цього району.
Зведений
бюджет міста з районним поділом включає показники міського бюджету та бюджетів
районів, що входять до його складу. У разі, коли місту або району у місті
адміністративно підпорядковані інші міста, селища чи села, зведений бюджет
міста або району в місті включає показники бюджетів цих міст, селищ та сіл.
Бюджетна
система України грунтується на таких принципах:
1)
принцип єдності бюджетної системи України єдність бюджетної системи України
забезпечується єдиною правовою базою, єдиною грошовою системою, єдиним
регулюванням бюджетних відносин, єдиною бюджетною класифікацією, єдністю
порядку виконання бюджетів та ведення бухгалтерського обліку і звітності;
2)
принцип збалансованості повноваження на здійснення витрат бюджету повинні
відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період;
3)
принцип самостійності Державний бюджет України та місцеві бюджети є
самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за
бюджетні зобов'язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів
місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи
місцевого самоврядування коштами відповідних бюджетів не несуть
відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні
зобов'язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за
ними відповідних джерел доходів, правом відповідних органів державної влади,
органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на
визначення напрямів використання коштів відповідно до законодавства України,
правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних рад самостійно
і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні бюджети;
4)
принцип повноти до складу бюджетів підлягають включенню всі надходження до
бюджетів та витрати бюджетів, що здійснюються відповідно до нормативно-правових
актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим,
органів місцевого самоврядування;
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8
|