1.2.2 Основні
законодавчі положення про кредитування
зовнішньоекономічної діяльності в Україні
Всі суб’єкти
зовнішньоекономічної діяльності мають право :
·
самостійно
визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих , що
не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.
·
Безпосередньо
брати і надавати комерційні кредити за рахунок власних коштів у діючий на
теріторії України валюті та в іноземній валюті як у межах , так і за межами
України , самостійно приймати рішення по зазначених питаннях.
·
Вільно
обирати банківсько-кредитні установи , що будуть вести їх валютні рахунки та
розрахунки з іноземними суб’єктами господарської діяльності , користуватись їх
послугами з додержанням при цьому вимог чинніх законів України .
Розрахункове та
кредитне обслуговування суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності здійснюється
на теріторії України банком для зовнішньоекономічної діяльності України і
уповноваженими банківськими та кредитними установами , а також іноземними та
міжнародними банками , зареєстрованими у встановленому порядку на теріторії
України
Кредитування
зовнішньоекономічної діяльності у діючий на теріторії України валюті та в
іноземній валюті здійснюється на основі домовленостей та на умовах погоджених
між кредиторами та одержувачами кредитів у кредитних угодах , договорах .
Розрахункові
кредити банків , які видаються суб’єктам зовнішньоекономічної діяльності за
спеціальним кредитним (позичковим ) рахунком у діючий на теріторії України
валюті для покриття коштів , що тимчасово вилучаються з обігу , забезпечуються
товарно-матеріальними цінностями, розрахунковими , транспортними та/або товарносупровідними
документами. Всі інші кредити , крім розрахунових , забезпечуються майном , що
належить на праві власності боржнику , та/або його немайновими правами.
Державне
кредитування суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності та гарантування державою
комерційних кредитів , що надаються цим суб’єктам, в Україні здійснюється через
банк для зовнішньоекономічної діяльності України та інші уповноважені банки .
Умови державного
кредитування та гарантування державою комерційних кредитів визначаються
кредитними угодами , що укладаються між відповідними суб’єктами
зовнішньоекономічної діяльності та банком для зовнішньоекономічної діяльності
України.
Рішення про
надання державних кредитів та гарантій приймається банком зовнішньоекономічної
діяльності України в межах лімітів державного кредитування
зовнішньоекономічної діяльності у діючій на теріторії України валюті та в
іноземній валюті за поданням суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності та за
результатами експертної оцінки техніко-економічного обгрунтування об’єкта кредитування
та умов окупності кредитів . Банк для зовнішньоекономічної діяльності України
повинен повідомити про соє рішення подавця заявки на державний кредит (
державну гарантію комерційного кредиту ) у місячний строк з дня подання зазначеної
заявки . В разі відсутності вищеозначеної експертної оцінки об’єкта
кредитування відмова у державному кредитуванні ( державному гарантуванні
комерційного кредиту ) суб’єкта зовнішньоекономічної діяльності з підстав недоцільності
не дозволяється. Розмир державного кредиту ( державної гарантії комерційного
кредиту ) , що надається у діючий на теріторії України валюті та/або іноземній
валюті одному суб’єкту зовнішньоекономічної діяльності не може перевищувати 5
% від відповідних річних лімітів державного кредитування зовнішньоекономічних
операцій.
1.3 Страхування зовнішньоекономічних
операцій
Питання про
страхування експортних кредитів набуло великого значення у звязку зі
всезростаючим розподілом праці у зовнішній торгівлі. Підприємці все більше
намагаються зосередити всі свої зусилля на обраній ними діяльності не
відволікаючись на спірну сферу кредитного ризику , що виникає через
кредитування іноземного покупця товару . До розглянення основ страхування ,
необхідно вивчити природу ризику пов’язаного з наданням комерційного кредиту .
Для повного
розуміння суті питання необхідно ввести нові терміни загальноприйняті у
світовій практиці щодо данної теми.
Трасант ( drawer
) - особа , яка виписує перевідний вексель ( тратту)
Трасат (drawee) -
особа , яка зобов’язана сплатити за перевідним векселем
Акцептант (
acceptor ) - особа , яка прийняла на себе зобов’язання сплатити за
наданим перевідним
векселем
Акцепт векселя
імпортером , що виступає в ролі трасата та банком , який є акцептантом ,
накладає на останнього зобов’зання виконати в зазначений час всі платежі
зумовлені векселем . Одночасно акцептант зберігає за собою право зворотньої
вимоги до експортера , який є трасантом у випадку невиконання останнім умов
контракту. Таким чином особа , що купує вексель на обліковому ринку переносить
всі свої вимоги на акцептанта . Покупців векселів мало хвилює положення
трасанта вони спираються виключно на акцепт . Виходячи з вищесказаного акцепт
можна вважати формою страхування капіталу.
Однак якщо
імпортер виступає одночасно в ролі трасата та акцептанта - ризик неотримання
платежу для експортера заначно зростає , також слід зазначити , що продаж
такого векселя на обліковому ринку є доволі проблематичною справою. Тому
експортер намагається залучити до справи банк в ролі акцептанта . І це
зрозуміло , бо акцепт векселя банком полегшує його продаж експортером на
обліковому ринку та надає можливість мобілізувати кошти , які вкладені в
торгівельну операцію .
Ризик неплатежу
трасатом всеж таки існує , навіть при акцепті векселя банком . Цей ризик може
бути розподілений на два вида .
Перший вид
витікає з недостатнього зання експортером та банком , що акцептує його векселя
, даних про фінансовий стан трасата-покупця ( це так званий фінансовий ризик )
. Він відноситься до сфери діяльності банку , що видає акцепт. Відповідно
фінансовий ризик обмежений в банках , які добре знають свою іноземну клієнтуру
і мають достатню інформації про їх кредитоспроможність. Фінансовий ризик при
кредитуванні у зовнішній торгівлі може бути зведений до мінімуму задопомогою
певних методів кредитування , наприклад , рамбурсного кредиту, який засновагий
на сполученні акцепта векселів експортера банком третьої країни ( як правило
першокласним банком ) та переводі ( рамбурсуванні ) суми векселя імпортером
банку-акцептанту. Треба зазначити , що акцептований першокласним банком
вексель можливо буде реалізувати на ринку банківських акцептів.
В основі другого
виду ризику ( комерційного ) знаходяться розходження між продавцем та покупцем
в питаннях про відповідність товару умовам торгівельної угоди. Як наслідок
відсутності повної ясності в передуючих угодах , різноманітності сортів
товарів , зміни його якості під час транспортування та великої кількості інших
причин , які важко перебачити питома вага цього ризику є дуже значною. Цього
виду ризику неможливо запобігти звичайними банківськими методами і для його
ілімінування використовуються страхові компанії та їх методи . Суть діяльності
цих організацій полягає в тому , що вони приймають на себе певну долю можливого
ризику , тобто кінцевого збитку від угоди , що страхується . Страхові компанії
видають сираховий поліс на точно встановлену суму застрахованого кредита з вказанням
терміну страхування та долі ризику ( звичайно від 65 до 85 % ) яку бере на
себе страхувальник . Розмір страхової премії , що береться останнім , залежить
від розміру операції , форми кредиту , його терміну , фінансового становища
експортера та економічного стану імпортера та його країни. Тому преміальні
ставки коливаються від 0.25 до 10 % застрахованої суми . Тепер зупинемось
на основних принципах страхування .
1. Страхування кредита повинно
у часі передувати появленню ризика.
2. Страхування кредита
передбачає виникнення під час торгівельної операції надмірного ризика , і від
нього страхове товариство намагається захистити експортера . Страхове
товариство вивчивши умови діяльності фірми , яка подала заяву на страхування ,
встановлює певну норму ризику , який вважає нормальним , і погоджується страхувати
будь-який ризик , що перевищує цю норму. Для усунення комерційного ризику
страхова компанія перевіряє товар на предмет відповідності його умовам
контракту. Щоб знизити фінансовий ризик страхова компанія вимагає від клієнта
векселя , акцептованого банком , який викликає довіру у страхувальника . Таким
чином , при данних умовах страхується надзвичайний ризик , який може виникнути
стихійно , як наслідок нестійких господарських відносин . Страхування всього
ризику , що виникає в результаті кредитування іноземного покупця , незважаючи
на чисельні вимоги торгівельних кругів , не знайшло широкого розповсюдження ,
бо розвиток страхування в цьому напрямку був би економічно недоцільним ,
перекручував би природу страхування , збільшував би вартість страхування.
3. Страхове товариство не є
кредитною установою і не ставить перед собою організаційної проблеми заміни
останіх. Страхове товариство лише створює собі зайві проблеми коли втручається
у невластиву йому сферу страхування фінансового ризику, ( страхування
кредиту на всю суму можливого ризику ) . Це за нього значно ефективніше може
зробити банк . Банкже , в свою чергу , при акцепті тратти без права обернення
її на трассанта бере на себе ризик в такому обсязі , який не характерний
банківським установам ( фінансовий + комерційний ) . При акцепті ж тратті з
правом регресу він може пред’явити притензії обом контрагентам і несе збитки
лише у випадку одночасного банкруцтва обох , тобто страхує лише фінансовий ризик
. З вищесказаного можна зробити висновок , що повинен існувати чіткий розподіл
обов’язків по страхуванню ризиків між банками , які мають страхувати фінансовий
ризик , і страховими компаніями , що страхують комерційний ризик. Невиконання
цієї умови приводить до появи проблем як у банків, так і у страхових компаній.
На сучасному етапі гострої необхідністі в спеціальному інституті , що
об’єднував би функції банку та страхової установи не існує . Це пояснюється
насамперед прогресуючою тенденцією розподілу праці в міжнародній торгівлі .
4. Вартість страхування
знаходиться в залежності від розміру ризику , який страхове товариство згодне
взяти на себе.
5. Експортер у випадку
невдалого завершення торгівельної операції може отримати вішкодування у
розмірі застрахованої суми лише після встановлення розмірів кінцевого збутку.
Механізм і наслідки використання цієї умови наступні . Акцепт банком векселя
тягне за собою зобов’язання провести вчасно всі необхідні платежі у випадку
відмови трасата зробити це . Зрозуміло , що банк в цьму випадку негайно використає
своє право зворотньої вимоги по відношенню до трасанта . Останній в
результаті опиняється у скрутному становищі : його кредит застрахований , але
страхове товариство не може відшкодувати збитки до визначення повного їх
розміру. Експортер у цьому випадку повинен виконати платіж на користь банку ,
що зробив акцепт і виставив зворотню вимогу , з вланих коштів , або взяти суду
під страховий поліс. Через використання ціх умов страховими товариствами ,
значення всього інститута страхування значно знижується. Зберігаючи своє
призначення як механізму забезпечення ризику експортерів , наявність
страхування не вивільняє його коштів або кредитних ресурсів в банківських
установах від необхідності негайної мобілізації в момент неплатежу покупця .
Ця проблема може бути усунена за допомогою механізму державного страхування
експортних кредитів . Державна страхова компанія повинна гарантувати експортерам
, які застрахували експортний кредит , відшкодувати збитки негайно після
відмови трасата виконати належний платіж .
Особливе місце
серед комерційних ризиків займають валютні ризики - загрозавалютних втрат в
результаті зміникурса валюти займу по відношенню до валюти платежу в період між
підписанням зовнішньоторгівельної угоди та здійсненням платежу за нею . В
міжнародній практиці використовуються такі форми страхування валютних ризиків :
· одностороні дії одного з контрагентів ;
· операції страхових компаній та банків ;
· Домовленість між учасниками угоди ;
Іноді
компілюються декілька способів. Частіше всього використовуються захисні обмовки
, які входять до складу угод та контрактів і передбачають можливість їх
перегляду в процесі виконання для страхування валютних та інших ризиків .
Валютне обмовки - це умова в міжнародному торгівельному або кредитному договорі
, яка зумовлює перегляд суми платежа пропорційно зміні курсу валюти обмовки з
ціллю страхування контрагентів від ризику знецінення валюти. Валюта платежу
ставиться прицьому в залежність від валюти обмовки. В умовах нестабільності
валютних курсів використовують мультивалютні обмовки , тобто сума платежу
перераховується у відповідності зі зміною співвідношення між курсом валюти
платежу та середньозваженим курсом обраного валютного кошика . Складовими
елементами валютних обмовок є :
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10
|