На
думку стоїків, хто керується розумом, - мудрий, а хто почуттям - дурний. От
тільки невідомо, чому це тоді Юпітер нагородив людей почуттям більше, ніж
розумом? Чому першого дав їм, так би мовити, на червінця, а другого - на
ламаний гріш? А все для того, щоб життя не було сумним та похмурим. Зважте,
крім того, як мало місця відведено розумові - тісний закуток голови, а решту
тіла віддано пристрастям. До того ж розумові протиставлено двох несамовитих
тиранів. Перший -— гнів, що займа верх грудної клітки і тримає, мов у в'язниці,
навіть саме джерело життя - серце. Другий тиран - хтивість, яка має широку
владу над людиною. Про те, що розум не дуже впливає на ці дві нечисті сили,
досить виразно показує щоденне життя людей. Хай розум кричить, хоч лусне, про
правила й норми моралі, - супостати, зв'язавши цареві руки й ноги, дають такого
прочухана, що він, украй виснажений, кінець кінцем, з усім згоджується
Війни
породжує Глупота.
Війна
- основа й джерело усіх славетних подвигів. А тим часом, що може бути
безглуздіше за неї (якщо немає для того поважних причин)? Адже війна приносить
обом супротивникам більше шкоди, ніж зиску. Я вже не кажу про полеглих, бо про
них, як говорили колись мегарійці, нема чого розпатякувати. Але погляньмо на
живих.
Ось
стали непорушне одна проти одної дві бойові лави, закуті в залізо, і ріжки
тужливо гудуть, закликаючи до бою. Скажіть, будь ласка, яка тепер користь од
цих, вибачте, мудрих - немічних людей, виснажених науками, з рідкою й холодною
кров'ю? Адже тут потрібні, товстуни, здоровані, бовдури, в котрих чим менше
розуму, тим більше відваги. Кому потрібен такий воїн, як Демосфен, що за
прикладом Архілоха кинув щит і втік з поля бою, ледве уздрівши ворогів? Оратор
з нього добрий, а воїн - нікудишній.
Але,
кажуть, і кмітливість у війнах дуже допомагає. Не заперечую, тільки ж
кмітливість усе - таки військова, а не філософська для вельми славної справи -
війни - філософи та вчені, що проводять безсонні ночі над книгами, взагалі не
годяться. Тут потрібні лайдаки, звідники, розбишаки, бандити, темні мужики,
тупаки, боржники й подібні до них покидьки суспільства.
Держава
тримається на глупоті
Промова
якого мудреця мала ще стільки успіху, як вигадана оповідь Серторія про лань?
Або влаштоване ним же смикання волосся з кінського хвоста? Чи як витівка
відомого спартанця з двома цуциками? Всі ті вигадки дуже кумедні. Я вже не кажу
про Міноса й Нуму, кожен з яких уміло правив простолюдом завдяки вигаданим
байкам. Таким чином, за допомогою певних дурничок можна, виявляється, легко
приборкувати цього величезного й могутнього звіра, ім'я якому - народ.
Глупота
– винахідниця мистецтв.
Тепер
про мистецтво. Жадоба слави, і тільки вона, спонукає розум людей вигадувати й
множити стільки мистецтв і наук! Скільки клопотів, скільки впертої праці
витрачають дурні люди, щоб зажити нікчемної поваги, за яку нічого немає
безглуздішого. А тим часом саме завдяки глупоті маємо стільки зручностей і, що
найприємніше, насолоджуємося плодами чужого божеілля.
Дурні
найрозсудливіші від усіх
Так-от,
якщо розсудливість полягає в щоденній кмітливості, то кому із двох пасує епітет
«мудреця»: мудрому, який нічого не робить через сором'язливість та боягузтво,
чи моєму дурневі, який позбавлений сорому й не боїться небезпеки, бо не
усвідомлює її?
Мудрий
утікає до старих книжок і там намагається пізнати хитромудрі слова. А дурень,
обертаючись серед щоденних злигоднів і поневірянь, набуває справжньої
розсудливості. Це, кажуть, ще Гомер помітив, дарма що сліпий, бо казав: Мудрий
дурень по шкоді. Є дві найголовніші перешкоди на шляху до пізнання речей:
сором, що, мов дим, застилає душу, і страх, який сам усього боїться й інших
відлякує. Але Глупота великодушно звільняє людину від того й другого.
Але
до чого я все це кажу? - запитає хтось. А йдеться ось про що. Якби під час
вистави якийсь нахаба раптом зірвав машкару з артистів, щоб глядачі побачили
їхні справжні обличчя, чи не зіпсував би він усю виставу? І чи не слід було б
прогнати його з театру камінням, немов навіженого? Важко уявити, які
перетворення могли б статися тоді на сцені: жінка виявилася б чоловіком, юнак -
старим, цар — дамою, а бог – якимось -нікчемою. Справді, розвіяти обман -
значить розладнати всю виставу. Бо вигадка й облуда — це саме те, що приваблює
глядачів.
Далі.
Хіба все життя смертних не є грою, де гравці сховались один від одного під
машкарою: кожен виконує свою роль, доки хорег не забере їх зі сцени. А він
часто примушує кожного лицедіяти у невластивому йому вбранні: хто щойно був
царем, одягнутим у багряницю, тепер виступає у ролі обдертого раба. Все тут
облудне й нещире, але саме такою й повинна бути вистава.
Найдурніша
- нетямка мудрість, нічого нема більш нерозсудливого від поганої розсудливості.
Неправильно поводиться той, хто всупереч звичаю не хоче пристосуватись до
обставин і, забувши відомий закон бенкетуючих «або пий, або забирайся геть»,
вимагає, щоб забавка не була забавкою.
Навпаки,
якщо ти народився смертною людиною, ніколи не мудруй понад міру, а ліпше або
куняй разом з усіма, або кумедно помиляйся. Але ж це, скажуть розумники, й
властиве Глупоті. Справді. Та я цього й не заперечую. Хай тільки й вони не
заперечують, що саме в цьому полягає справжній смисл життя!
До
найвищої мудрості приходять не інакше, як через глупоту.
Вже
раніше було доведено, що Глупота тримається на пристрастях, а мудрість - на
розумі. За цими ознаками їх і розрізняють.
Стоїки
звільняють мудреця від усіх пристрастей, немов від хвороб. А тим часом
пристрасті є не лише поводирями, що ведуть до дверей мудрості, а й шпорами, і
стимулом усякої доброчинності; вони побуджують людину чинити добро.
Проти
цього особливо завзято виступав подвійний стоїк Сенека. Вигаданий ним мудрець,
позбавлений пристрастей, не людина. Це радше бог, який ніде й ніколи не існував
і не існуватиме. Скажу навіть більше: Сенека створив не людину, а камінного
бовдура, безглуздого й позбавленого всіх людських пристрастей.
Тож
хай ці добродії самі втішаються таким дивовижним мудрецем і з ним живуть у
Платонівській державі ідей або в садах Тантала. Бо хто не злякається й не втече
з переляку, як від чудовиська й примари, від людини, позбавленої усіх природних
відчуттів, усяких пристрастей - людини, що не знає ні кохання, ні жалю, а лише
стоїть, мов «...камінь твердий чи скала Марпесійська».
Такий
мудрець ніколи не помиляється, нічого не боїться. Він, як Лінкей, усе бачить,
все завважує, нікому нічого не вибачає, сам собою, задоволений. Він один
божественний, один здоровий, один - цар, один лише вільний. Коротше кажучи, ця
людина, а точніше, нелюд, дуже високої думки про себе, тому ні з ким не хоче
дружити і з ним ніхто не дружить. Він зневажає не тільки друзів, а й навіть
богів і живе лише для того, щоб ганити справді здорових людей та кепкувати над
ними. І такого дивогляда хочуть видати нам за виняткового мудреця?!
Якби
справа дійшла до голосування, то скажіть, яка б держава захотіла мати такого
урядовця, яке військо забажало б такого воєначальника? А яка дружина стерпіла б
такого чоловіка, хазяїн - такого гостя, раб - такого пана? Всяк забажав би мати
найдурнішого з простолюду, який, сам дурний, легко повелівав би дурнями і
слухався б дурнів. Більшість любила б його як рівного. Лагідний з дружиною,
приємний з друзями, веселий товариш по чарці, невибагливий співжитець, він
завжди б пам'ятав, що ніщо людське йому не чуже.
Та
вже годі про це. Бо не знаю, як вам, а мені дуже прикро за того мудреця. Тому
повернімось до перерваної мови й поговорімо про інші зручності, якими обдаровує
і нас Глупота.
Науки
непотрібні і шкідливі
Та
пора вже, гадаю, послухати й крикунів-філософів, які торочать, що
дружити з Глупотою, тобто помилятися, бути обманутим, нічого не знати -
все одно, що бути нещасним. А мені здається - бути справжньою людиною! Бо чого,
власне, таку людину ми маємо вважати нещасною? Адже її такою народили і так
навчили, так виховали. Це спільна доля всіх людей! Хіба можна вважати,
наприклад, нещасним того, хто не може літати разом з птахами або ходити на
чотирьох ногах, як худобина, чи того, хто не озброєний рогами, як віл? Тоді й
коня найкрасивішого назвеш нещасним лише на тій підставі, що він не вчив
граматики і не їсть пирогів, а вола - нікчемою, бо він бач, не бугай. Отож, як
коня, недосвідченого в граматиці, так і дурну людину не можна вважати
нещасними, коневі від природи властива неписьменність, а людині у- Глупота.
Бачу,
хитромудрі логодедали вже посміхаються. Для того, кажуть вони, і дані людині
науки, щоб з допомогою розуму відшкодувати не додане їй природою. Дуже схоже на
правду!.. Але чи можливо, щоб природа, така передбачлива й уважна при створенні
комарів, трав, квіток, раптом задрімала, творячи людину? Чому люди не можуть
обійтися без наук, які вигадав злий геній, Тевт на погибель родові людському? Ні,
науки таки не приносять щастя, навпаки, навіть шкодять тому, заради кого
винайдеш. Це переконливо довів у Платана вельми розумний цар єгипетський.
Отже,
науки, разом з іншими нещастями життя людського, вигадали ті самі творці, від
яких беруть початок ганебні вчинки, тобто демони. Звідси й назва їхня «демони»,
правильніше б - «даемони», тобто «знаючі».
Справді-бо,
покоління людей золотого віку не знало жодних наук, а жило за законами природи
та власними інстинктами. Нікому не була потрібна граматика, бо всі говорили
одною, примітивною мовою, яка служила лише для того, щоб порозумітися. Не було
діалектики, бо не існувало супротивних думок. Не було й риторики, бо кожен
заробляв собі шматок хліба сам. А кому були потрібні мудрі закони, якщо не було
поганих звичаїв, які й породили хороші закони?!
Люди
були тоді більш побожні й не прагнули з нечестивою допитливістю пізнавати
таємниці природи, розміри зірок, їхній рух та вплив на земне життя чи також
досліджувати першопричини речей. Вони вважали недозволенним, щоб смертні
мудрували надмірно. Вивчати ж те, що поза небесною сферою, людям здавалось
божевіллям - таке їм і на думку ніколи не спадало!
Та
коли чистота золотого віку поступово стала меркнути, деякі люди навчилися
початків різних мистецтв спершу, як вже казала, од злих геніїв. Згодом
забобонні халдейці та легковажні греки (знов-таки не без сприяння геніїв!)
понавигадували силу-силенну всіляких тортур, чи то пак наук і мистецтв, з яких
одної граматики більш ніж достатньо, щоб життя людини перетворити на пекло.
У
найбільшій шані найменш розумні з мистецтва.
Що не
кажіть, а серед наук найбільше цінуються ті, які спираються на відчуття, тобто
на Глупоту.
Надголодь
живуть теологи, мерзнуть дослідники природи, зазнають глузування астрологи,
терплять зневагу полемісти, і, як казав колись Гомер, «Вмілий-бо лікар один від
людей багатьох є вартніший...»
Але
треба уточнити: чим лікар більший невіглас, більший нахаба й зухвалець, тим
більше його цінують, - навіть королі. Адже медицина, особливо та, яку нині
практикують, ніщо інше, як задурювання голови, - не менше ніж риторика!
Друге
місце (а мо', й перше!) після лікарів належить правникам-крутіям. Їхню професію
як ослячу одностайно висміюють усі філософи (вже не кажучи про мене!). Та саме
від них залежить вирішення багатьох справ: од найменших до найбільших. У цих
ослів невпинно зростають маєтки, в той час як теолог, навіть якщо й осягнув усі
божественні таємниці, сидить на бобах і веде запеклу війну з блощицями та
блохами.
Щасливими
вважають мистецтва, які ближчі до Глупоти. А коли так, наскільки щасливіші ті,
що взагалі не мають жодних зв'язків з науками і дослухаються лише голосу
природи, цього справжнього повелителя, який ніколи не помиляється, - якщо,
звичайно, ми самі не переступаємо межі дозволеного! Природа ненавидить
підробку, а тому найкращим буває лише те, що не спотворене жодним мистецтвом.
Повсякденне
життя людей сповнене глупоти.
Якщо
вам здається, що в моїй мові більше зухвалості, ніж правди, придивіться тоді
пильніше до життя людей. Вони переді мною у невідплатному боргу, бо я даю їм
силу-силенну різних благ! І то усім без винятку: від низів до можновладців.
За
браком часу не буду говорити про всі стани, досить поглянути на життя
солідніших осіб. По них легше оцінити й інших, - тим більше, що голота й
простолюд і цілком мої. Форм вияву глупоти в них дуже багато, але кожного дня
з'являються все нові й нові форми. Щоб усе висміяти, мало й тисячі Демокрітів,
не кажучи вже про те, що для висміювання цих Демокрітів потрібен був би ще
інший Демокріт. Важко навіть уявити, якими жартами, якими забавками нікчемні
люди розважають щоденно богів. Людські суперечки безсмертні вислуховують,
звичайно, до обіду, поки ще тверезі. По обіді ж, після випитого нектару, коли
вже набридає займатись чимось серйозним, сідають, вони на край неба і,
посхилявши лоби, дивляться, чим займаються люди на землі. Для богів це вельми
приємне видовище.
Боже
безсмертний, чого там тільки не побачиш! Кажу певністю, бо й сама часом буваю в
гурті цих поетичних богів. Один упадає за жіночкою, і чим менше вона його
любить, тим дужче за нею він мліє. Другого вабить не дружина, а придане; третій
продає на ніч свою наречену кожному, хто того забажає. (Хоч інший на його місці
очей не спускав би з неї, мов Зелотип чи Аргус!) Четвертий перетворює в дурницю
жалобу: наймає акторів, щоб зобразили на своїх пиках його смуток. П'ятий плаче
біля могили мачухи. Шостий все, що тільки може, гребе до себе і пхає в пельку,
хоч потім, може, доведеться йому й голодувати. Сьомий верхом блаженства вважає
сон і дозвілля. Восьмий, піклуючись про чужі справи, занедбує свої власні.
Дев'ятий по вуха в боргах, ось-ось збанкрутує, але вважає себе багатієм.
Десятий вельми щасливий, коли сам, бідуючи, щедро обдаровує спадкоємця.
Одинадцятий заради мізерного прибутку (та й то непевного!) ладен пливти за
море, доручивши життя (яке ні за які гроші не купиш!) вітрам і хвилям.
Дванадцятий замість того, щоб сидіти вдома у безпеці й спокої, прагне
розбагатіти на війні.
Є
такі, що підлещуються до безрідних дідів і таким чином одержують багатий спадок.
Ще інші прагнуть досягти того самого, зваблюючи заможних бабусь. Найбільша
втіха для богів, коли ці ошуканці, прагнучи обдурити інших, самі залишаються
обманутими. Найдурнішим і найогиднішим зі всіх є, проте, поріддя гендлярів,
тобто торгашів, бо вони займаються найогиднішою справою і досягають мети
найогиднішим способом. Усіх дурять, на кожному кроці брехливо присягаються,
крадуть, обважують, обраховують і водночас вдають із себе шляхетних, - тому,
певно, що на кожному пальці мають персні зі щирого золота. При цьому в них не
бракує низьких лестунів - «побратимів», які, сподіваючись на частку нечесно
нажитого багатства, підлабузнюються до них і всюди називають їх
„вельми-щляхетними”.
Часом
можна побачити й піфагорійців, які все на світі вважають спільним, а тому
цуплять, що тільки під руку попаде. Гадають, певно, що то їхній спадок.
Є
люди багаті уявою: навівають собі приємні сни і з того задоволені та щасливі.
Ще інші вдома голодують, а на людях вдають із себе вельми багатих. Один
силкується не втратити того, що має, а інший правдою і неправдою збагачується.
Той випрошує для себе якусь громадську посаду, а цей воліє сидіти вдома на
печі. Багато є таких, що ведуть нескінченні позови, навперебій обдаровуючи
гостинцями суддю й адвоката. Один прагне всяких змін, а другий плекає великі
задуми. Є й такі, що, залишивши вдома дітей і дружину, вирушають в Єрусалим,
або в Рим, або до св. Якова, хоч там, власне, їм нема чого робити.
Філософи
й математики дурні.
За
ними простують статечні філософи, пишнобороді, в широких грецьких плащах. Вони
лише себе і вважають мудрими, а всі інші смертні, на їхню думку, то тіні, що
бездумно блукають по землі. Як солодко вони марять, коли будують незліченні
світи, коли вимірюють розміри сонця, місяця, зірок, різні орбіти. До того ж роблять
це так упевнено, що можна подумати, ніби виміряли їх власними пальцями чи
мотузкою. Ці філософи пояснюють причину блискавок, вітру, затемнень та інших
непевних речей з такою певністю, ніби вони були посвячені в усі секрети
будівниці-природи і тільки щойно повернулися з ради богів.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16
|