Дозвіл
видається терміном на 3 (три) роки і діє на всій території України. Продовження
терміну дії дозволу здійснюється в порядку, встановленому для його одержання.
Реєстраторська
діяльність по закінченні терміну дії дозволу не допускається. Після ліквідації
або реорганізації реєстратора наданий дозвіл втрачає силу. Реєстратор у
триденний термін зобов'язаний повідомити емітентів, реєстри іменних цінних
паперів яких він веде, та ДКЦПФР або її територіальне відділення, яке видало
дозвіл, про припинення ним реєстраційної діяльності.
Особливості
здійснення реєстратором його функцій визначаються Положенням про порядок
ведення реєстрів власників іменних цінних паперів, затвердженим наказом
Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 58 від 1 квітня 1996 р.
Цим Положенням
встановлені вимоги до ведення реєстру власників іменних цінних паперів, порядку
ведення цього реєстру, обов'язків реєстратора, емітентів і зареєстрованих осіб,
обмеження доступу до інформації, яка міститься у реєстрі.
Реєстратор здійснює
такі основні функції щодо власників та належних їм іменних цінних паперів:
складання реєстру
власників іменних цінних паперів та переліків власників іменних цінних паперів
і номінальних утримувачів на певну дату;
ведення особових
рахунків емітента та зареєстрованих осіб;
облік зареєстрованих
заставодержателів;
облік нарахованих та
виплачених доходів за іменними цінними паперами;
облік іменних цінних
паперів на рахунках емітента, пов'язаних з проведенням корпоративних операцій
та операцій з викупу та погашення іменних цінних паперів;
ведення в
хронологічному порядку журналу обліку записів у реєстрі по кожному виду іменних
цінних паперів;
ведення журналу
обліку запитів;
ведення журналу
обліку виданих, погашених, анульованих і втрачених іменних цінних паперів
(сертифікатів іменних цінних паперів), що випущені у паперовій формі;
облік та зберігання
документів, які є підставою для внесення змін до реєстру.
З метою виконання
своїх функцій реєстратор зобов'язаний:
відкрити особовий
рахунок на вимогу особи, яка подала документи, що є підставою для внесення змін
і доповнень до реєстру;
проводити
операції на особових рахунках зареєстрованих осіб тільки за їх вимогою або за
вимогою уповноважених ними осіб у встановлені законодавством порядку і термін;
щоденно
проводити порівняння кількості і видів розміщених цінних паперів з тими, що
враховані на рахунках зареєстрованих осіб;
надавати
зареєстрованим особам інформацію та виписки з реєстру згідно з їх правами;
надавати
в Антимонопольний комітет України виписку про власників, які володіють 10 і
більше відсотками акцій емітента, та осіб, яким передані такі пакети акцій у
довірче управління чи для здійснення операцій з ними не пізніше одного місяця
з моменту внесення до реєстру;
протягом
10 днів з моменту одержання відповідного запиту надавати емітенту реєстр у
письмовій формі, завірений підписом та печаткою реєстратора;
вживати
необхідних організаційних, технічних заходів щодо відповідального зберігання
даних системи реєстру як у паперовій формі, так і на електронних носіях;
зберігати
документи, що є підставою для внесення даних до реєстру, протягом трьох років з
моменту укладення угоди, що підтверджується цими документами;
прийняти
на відповідальне зберігання від емітента бланки іменних цінних паперів чи
сертифікати останніх і забезпечити їх використання при реєстрації прав
власності відповідно до доручення емітента.
Контроль
за діяльністю реєстраторів та емітентів, що ведуть власний реєстр, здійснює
Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку, її територіальні
відділення.
Реєстратор
звітує перед Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку або її
територіальним відділенням, яке видало дозвіл реєстратору, щоквартально до 10
числа місяця, наступного за звітним періодом.
Звіт
повинен містити такі дані:
кількість
емітентів, що обслуговуються, в тому числі по кожному емітенту та за кожним
видом цінних паперів:
кількість
та номінальна вартість випущених іменних цінних паперів;
кількість
та номінальна вартість розміщених іменних цінних паперів;
кількість
власників іменних цінних паперів, загальна кількість та номінальна вартість
належних їм цінних паперів;
кількість
номінальних утримувачів цінних паперів, загальна кількість та номінальна
вартість переданих номінальним утримувачам цінних паперів, у тому числі за
типом номінальних утримувачів: торговці цінними паперами, депозитарії,
довірчі товариства;
виручка від
реалізації реєстраторських послуг за звітний квартал;
кількість випадків
переходу права власності за звітний квартал;
перелік послуг, які
надає реєстратор за цінами на кожну послугу;
кількість порушень
терміну обробки документів та внесення змін до реєстру.
Особливості складання
та подання квартальної звітності визначаються Порядком складання та подання
квартального звіту щодо здійснення діяльності по веденню реєстрів власників
іменних цінних паперів, затвердженим наказом Державної комісії з цінних
паперів та фондового ринку № 219 від 27 вересня 1996 р.
Крім реєстраторів, на
ринку цінних паперів дуже важливі функцій виконують ще одні учасники його
інфраструктури — депозитарії.
Основну частину
депозитарних послуг на вітчизняному фондовому ринку досі надавали банки.
Банківські депозитарії почали створюватись і діяти в Україні на підставі
Положення про інвестиційні фонди та інвестиційні компанії, затвердженого
Указом Президента України № 55/94 від 19 лютого 1994 р.
Тільки протягом
перших двох років після набрання цим Положенням чинності Міністерство фінансів України
видало 137 дозволів комерційним банкам на здійснення діяльності депозитарію
інвестиційного фонду чи інвестиційної компанії. Банку для здійснення такої
діяльності не потрібно створювати окрему юридичну особу, функції депозитарію
виконує спеціалізований підрозділ, що входить до управління цінних паперів або
відділу цінних паперів.
Банки-депозитарії
здійснювали відповідальне зберігання активів, обслуговування операцій з
активами інвестиційного фонду чи взаємного фонду інвестиційної компанії та
облік руху активів на підставі депозитарного договору. Особливості здійснення
депозитарної діяльності в Україні визначалися Тимчасовим положенням про
депозитарії та депозитарну діяльність, затвердженим наказом Державної комісії з
цінних паперів та фондового ринку № 117 від 21 травня 1996 р.
Положення було
розроблене відповідно до Законів України "Про цінні папери і фондову
біржу", "Про банки і банківську діяльність", "Про
господарські товариства", "Про захист інформації в автоматизованих
системах", Концепції функціонування та розвитку фондового ринку України,
схваленої Верховною Радою України 22 вересня 1995 р., Указу Президента України
від 19 лютого 1994 р. № 55/94 "Про інвестиційні фонди та інвестиційні
компанії", Указу Президента України від 12 червня 1995 р. № 446/95
"Про Державну комісію з цінних паперів та фондового ринку", Указу
Президента України від 2 березня 1996 р. № 160/96 "Про внесення змін і
доповнень до Указу Президента від 25 травня 1994 р. № 247", Положення про
технічний захист інформації в Україні, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 9 вересня 1994 р. № 632.
Мета
Тимчасового положення — визначення основних понять, правил і встановлення вимог
до провадження та регулювання депозитарної діяльності в Україні.
Суб'єкти
підприємницької діяльності можуть здійснювати депозитарну діяльність лише за
умови отримання відповідного дозволу Державної комісії з цінних паперів та
фондового ринку. Такий дозвіл видається на підставі Порядку видачі дозволу на
депозитарну діяльність, затвердженого наказом ДКЦПФР № 118 від 21 травня 1996
р.
Концепцією
функціонування та розвитку фондового ринку України передбачалося здійснення
депозитарного обліку для клієнтів посередниками, що за статусом не є
банківськими установами. Торговці, які здійснюють операції на фондових біржах
або в електронних позабіржових торгових системах, повинні отримати право на
первинний депозитарний облік для клієнтів, що продають чи купують цінні папери
на біржах чи організаційно оформленому позабіржовому ринку, інакше неможливим стане
використання клірингу як засобу прискорення темпів розрахунків.
Наприкінці
1995 року Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку підготувала
проект Закону України "Про електронний обіг цінних паперів та систему
Національного депозитарію України". Розгляд Верховною Радою України
законопроекту у першому читанні відбувся в червні 1996 року.
В остаточній редакції
Закон, прийнятий Верховною Радою України у грудні 1997 року, має назву
"Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу
цінних паперів в Україні".
Закон розроблений
відповідно до Концепції функціонування та розвитку фондового ринку України і
присвячений актуальній проблемі визначення правових основ депозитарного
обліку цінних паперів, випущених у документальній (паперовій) та без
документальній формі, тобто на електронних носіях в комп'ютерних мережах
установ, що здійснюють депозитарну діяльність. Значна увага приділена
засвідченню майнових прав власників іменних цінних паперів, випущених на
пред'явника, окреслені загальні засади функціонування системи електронного
обігу цінних паперів в Україні, визначені види депозитарної діяльності.
Згідно з п. 6 розділу
VI "Прикінцеві положення" цього Закону мають бути приведені у
відповідність з Конституцією України та цим Законом укази Президента України
"Про інвестиційні фонди та інвестиційну діяльність" від 19 лютого
1994 р. та "Про облік прав власності на іменні папери та депозитарну
діяльність" від 25 травня 1994 р. в редакції від 2 березня 1996 р.
У Законі
зазначається, що до приведення законодавства у відповідність з цим Законом інші
прийняті раніше законодавчі та підзаконні акти чинні у частині, що не
суперечить цьому Закону.
Отже, враховуючи
наведене, вже зараз можна стверджувати, що в Україні створено мінімально необхідну
правову базу для розбудови інфраструктури фондового ринку згідно з міжнародними
стандартами її організації.
ПІ СТАН ТА ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ РИНКУ ЦІННИХ
ПАПЕРІВ
1. Правова регламентація функціонування
фондового ринку та основні напрямки її вдосконалення
Одним
із ключових факторів ефективного розвитку ринку цінних паперів в Україні є
формування прогресивної нормативно-правової бази, яка регулювала б
правовідносини, що виникають на ньому. При цьому необхідно враховувати, що
навіть у країнах з розвинутою ринковою економікою, за наявності величезного,
накопиченого десятками й сотнями років практичного досвіду у сфері випуску та
обігу фондових цінностей, високої правової культури, ефективного механізму
розробки, обговорення та прийняття законодавчих актів, постійної суспільної
уваги до цих процесів, значних інтелектуальних зусиль юристів та економістів,
не завжди вдається одразу встановити ефективне правове регулювання тих чи інших
відносин, пов'язаних з ринком цінних паперів. Тому прийняті законодавчі акти
дуже часто потребують уточнення або використання розвинутої системи
підзаконного регулювання.
У нашій країні, за
умов повного забуття власного досвіду в галузі фондових операцій, крайньої
нестачі інформації про механізми їх регулювання в інших країнах, недосконалості
процедури прийняття законодавчих рішень та порядку набуття ними юридичної
сили, можливості розробки високоякісних нормативних документів істотно
знижуються.
Відновлення
законодавства, пов'язаного з ринком цінних паперів, ми змушені починати
практично з нуля. Зараз вже неможливо забезпечити наступництво прийнятих
нормативних актів і законодавства, яке існувало в Російській імперії (в тому
числі і в Україні) до 1917 року. Ця обставина не може не викликати жалю, бо до
революції ми мали розвинуту, як на ті часи, правову базу регулювання фондового
ринку. Вже у 1836 році в Росії було затверджено "Положення про компанії та
акції". У прийнятті такого правового документа, що регламентував
діяльність акціонерних товариств, ми випередили Прусію на 6 років, Англію — на
7, Францію — на 19 років.
Дореволюційне
законодавство Росії традиційно відрізнялось високим рівнем державного
втручання у процеси, які відбувались на ринку цінних паперів, наявністю великої
кількості обмежень. Навіть біржі, які за своєю природою є самоврядними
організаціями, перебували під жорстким урядовим контролем.
Після лютневої
буржуазної революції Тимчасовий уряд 10 березня 1917 р. прийняв постанову, яка
скасовувала значну частину обмежень на діяльність акціонерних компаній та на
випуск ними цінних паперів.
На жаль, розвиток
вітчизняної правової бази, пов'язаної з ринком цінних паперів, після подій, що
відбулися у жовтні 1917 року, припинився. Фондовий ринок не міг співіснувати із
системою централізованого державного управління економічними процесами, і тому
потреба в ньому, а отже, і в його нормативному регулюванні, відпала. Виняток
становив лише короткий період так званої нової економічної політики.
До середини 80-х
років у СРСР не було прийнято практично ніяких нормативних актів, що мали б
відношення до ринку цінних паперів, крім постанов про окремі державні
облігаційні займи та Положення про простий і переказний вексель, яке було
затверджене РНК СРСР у 1937 році у зв'язку з приєднанням СРСР до Женевської
конвенції про Типовий закон про простий та переказний вексель. Тим самим
формально було закладено основу створення правової бази для організації
вексельного обігу в країні. Проте за умов централізованої системи управління
економікою вексельний обіг не міг отримати широкого розповсюдження і не мав
відчутного впливу на внутрішні економічні процеси.
Об'єктивні та
суб'єктивні передумови для початку процесу відродження ринку цінних паперів та
становлення системи його правового регулювання склались наприкінці 80-х років. У
той час на перший план виступило завдання легалізації комерційних цінних
паперів. Уперше цінні папери отримали юридичне визнання в Законі СРСР від 28
травня 1988 р. "Про кооперацію". Цим законом (ст. 22)
кооперативам надавалось право випуску акцій для залучення додаткових коштів,
необхідних для розширення виробництва. Закріплення в законодавчому акті
можливості випуску приватних цінних паперів мало важливе значення, адже воно
свідчило про визнання права цінних паперів на існування. Зрозуміло, що для широкомасштабного
випуску цінних паперів однієї згадки про них на законодавчому рівні було
недостатньо.
Починаючи з 1987 року
окремі підприємства з власної ініціативи стали випускати свої цінні папери для
розповсюдження, головним чином, серед членів трудових колективів, з метою
підвищення їхньої зацікавленості в результатах праці. Незважаючи на спонтанний
характер, а також повну відсутність нормативного забезпечення цього процесу,
він сприяв появі оригінальних інструментів фондового ринку та формуванню механізмів
їх випуску.
Для того, щоб
упорядкувати процес випуску підприємствами цінних паперів, який почався
стихійно, Рада Міністрів СРСР 15 жовтня 1988 р. прийняла постанову "Про
випуск підприємствами та організаціями цінних паперів" Згідно з
постановою, право випуску цінних паперів надавалось лише тим підприємствам, які
працювали в умовах повного господарського розрахунку та самофінансування.
Передбачалось, що
підприємства можуть випускати два види цінних паперів — акції трудових
колективів та акції підприємств. Випуск таких акцій не призводив до зміни організаційної
форми підприємств (організацій), а був лише одним із засобів мобілізації
грошових коштів, необхідних для розширення виробництва. Звідси можна зробити
висновок, що поява цінних паперів такого роду ще не свідчила про початок
становлення акціонерної форми власності.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19
|