- введення спеціального принципу співфінансування соціальних
витрат, мета якого полягає у стимулюванні регіонів підтримувати певний рівень
фінансування найбільш значимих витрат - на освіту, охорону здоров'я, культуру.
Рівень співфінансування (з державного та місцевих бюджетів) повинен обернено
пропорційно залежати від бюджетної забезпеченості регіонів (допомогу матимуть
змогу отримати усі місцеві бюджети. Головна умова - надання субсидій повинно
бути обумовлене виділенням регіоном своєї частки на фінансування відповідних витрат);
- розробку і впровадження моделей створення міжрегіональних
соціальних проектів та їх фінансового забезпечення.
У напрямку коригування механізмів розрахунку видатків на
соціальні заходи необхідно:
- здійснювати планування та фінансування видатків бюджетів
усіх рівнів на заходи з соціального захисту та утримання об’єктів соціальної
сфери на програмно-цільовій основі;
- оптимізувати мережу установ, організацій та закладів
соціальної сфери, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, і
чисельність їх штатів;
- розробити методологію удосконалення нормативів соціальних
видатків, які повинні враховувати регіональну і місцеву специфіку розвитку. Для
цього слід здійснити узагальнення реальних даних регіонів та місцевостей
відносно прожиткового мінімуму, мінімального споживчого бюджету і заробітної
плати, розрахувати стандартні рівні споживання харчів, медикаментів, побутових,
комунальних і транспортник послуг;
- затвердити Програму розробки проекту єдиного бюджету
дотаційного муніципального утворення, в якому будуть закладатися параметри
соціального стандарту для дотаційних регіонів. За основу розрахунку витрат на
соціальні цілі має бути взятий прожитковий мінімум, скорегований у
відповідності зі змінами соціально-економічних умов. У порядку експерименту
слід передбачити запровадження такого проекту;
- запровадити механізм формування державних соціальних
стандартів та надання державних соціальних гарантій, визначених Конституцією та
законодавством України, на основі врахування поєднаних економічних можливостей
держави та місцевого самоврядування, посилення відповідальності місцевих
органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за їх дотриманням;
- започаткувати формування соціального бюджету.
Проведення реформування у сфері фінансування соціальної
політики з державного та місцевих бюджетів відповідно до зазначених напрямків
буде неповним і недосконалим, якщо не відбудуться відповідні зміни також у
способах формування самих місцевих бюджетів. Отже, необхідним є зміцнення
матеріально-фінансової основи місцевих бюджетів. Основними кардинальними
заходами досягнення цієї мети є такі:
- надання статусу місцевого податку усім надходженням, які у
повному обсязі надходять до місцевих бюджетів. Через управління цими
надходженнями місцева влада матиме достатній вплив на економіку регіону, що
позитивно позначаться і на доходах бюджету;
- впровадження механізму надання бюджетних трансфертів для
забезпечення виконання делегованих функцій;
- корегування діючої формули розрахунку дохідної частини
місцевих бюджетів з урахуванням підвищених потреб розвитку слаборозвинених
(відсталих) і депресивних (структурно-слабких) регіонів з метою підвищення
ефективності надання їм субвенцій;
- врахування таких параметрів при розрахунку обсягу
міжбюджетних трансфертів: частка доходів території у доходах зведеного бюджету,
рівень життя населення, екологічна ситуація;
- запровадження формульної системи розподілу державних
централізованих капітальних вкладень (інвестиційних субвенцій) за встановленими
критеріями;
- поступова заміна дотацій вирівнювання субвенціями на
виконання конкретних інвестиційних проектів, на розвиток тих галузей. які 6
сприяли виходу регіонів з числа слаборозвинутих. У перспективі слід розглянути
можливості об’єднання всіх субвенцій в єдину з наданням права місцевим органам
влади самостійно розподіляти її між програмами, залишаючи місцевим бюджетам
відсоток від невикористаної частини ціеї субвенції на реалізацію місцевих
соціальних програм (це дасть змогу підвищити ефективність витрачання
субвенцій);
- врегулювання міжбюджетних відносин між державним бюджетом
та бюджетами міст районного значення, сіл, селищ.
Таким чином, для того, щоб громадяни кожної місцевості
відчували себе соціально захищеними і мали рівень фінансування соціальних
послуг не нижчий, ніж в середньому у країні, необхідним є подальше реформування
системи фінансування соціальної політики. Зазначені шляхи реформування будуть
сприяти забезпеченню на відповідному рівні потреб мешканців усіх територій.
Бюджетне фінансування завдань місцевих органів влади за
функціональною класифікацією можна розділити умовно на два види - забезпечення
поточних видатків та інвестиції. Як правило, поточні видатки характеризуються
значною соціальною спрямованістю. Як показали дослідження, місцеві бюджети
здійснюють основну частину видатків на охорону здоров'я - до 90% зведених
видатків, житлово-комунального господарства - до 75, освіти - до 73, культури -
до 69% зведеник видатків відповідного напряму.
На даний час фінансування видатків місцевих бюджетів не має
системного характеру. При постійній нестачі коштів місцеві органи влади не
мають можливості здійснювати планування як поточних так і перспективних
видатків на основі науково-обгрунтованих програм розвитку. Науково обґрунтовано
здійснення видатків за програмно цільовим методом, окремі елементи якого
сформовані на рівні загальнодержавних видатків. Для місцевих бюджетів це
повинно передбачати здійснення певних видів видатків за умови наявності
узгодженої програми дій у даній сфері з аналогічними програмами інших територіальних
громад, а також регіональними програмами; наявністю техніко-економічного
обґрунтування, прогнозу очікуваних соціально-економічних результатів втілення
даної програми, загальну та поетапну вартісну оцінку, графік впровадження.
Серед основних проблем реформування видатків місцевих
бюджетів слід назвати чіткий, повний та вичерпний перелік видатків, які
належить здійснювати виключно з державного бюджету, з бюджетів самоврядування,
делегувати з державного місцевим бюджетам, а також розподіл видатків між самоврядними
бюджетами різних рівнів.
Делеговані державою повноваження необхідно розподілити між
різними рівнями самоврядування. В основу розподілу доцільно покласти принципи
субсидарності, тобто здійснення видатків тим рівнем, нижче за який ці видатки
здійснити неможливо. У галузі охорон здоров'я до виключних (неделегованих)
повноважень держави слід віднести в першу чергу наукові медичні установи, які
мають значення для теоретичної науки та розвитку всієї галузі медицини, до
делегованих державних повноважень, які фінансуються з обласного та районного
бюджету обласні лікарні та районні лікарні відповідно. У галузі освіти -
аналогічно вищі навчальні заклади, що формують науковий, творчий, управлінський
потенціал мають бути виключною компетенцією держави та пріоритетним напрямом
фінансування взагалі, до обласних та районних бюджетів доцільно делегувати
повноваження по фінансуванню закладів освіти, які готують фахівців прикладних
професій; фінансування шкільної та дошкільної освіти мае бути делеговане до
міст, сіл, селищ. Критерієм розподілу навчальних закладів можуть бути рівень їх
акредитації, напрями підготовки спеціалістів, склад засновників тощо. Разом з
тим, перспективним напрямом є фінансування не закладів освіти як таких, а
відповідних програм підготовки фахівців за напрямами, завдяки чому знизяться
видатки і створиться додатковий елемент конкуренції з боку недержавних освітніх
закладів.
Іншою проблемою здійснення видатків з місцевих бюджетів та
обчислення нормативів відповідних видатків по делегованих повноваженнях є
нерівномірність та в окремих випадках дуже значна диференціація територіальних
громад за показниками території, кількості та густоти населення, наявності
об’єктів інфраструктури тощо. Нині місто районного значення та район у понятті
функцій та повноважень практично виконують одні й ті самі функції, хоча з точки
зору рівнів бюджетної системи та організації системи місцевого самоврядування
на сучасному етапі вони різні. 3 методи більш точного та коректного обчислення
показників та нормативів видатків при проведенні реформи
територіально-адміністративного устрою, необхідно здійснити типологізацію
територіальних громад, забезпечивши більш-менш однакові умови та підходи для
спільних їх типів.
Інший аспект зменшення видатків місцевих бюджетів - процес та
підходи до обчислення видатків. Пропонується перейти до нормативної системи
обчислення видатків. Тобто розраховувати видатки на основі нормативів на душу
населення або на споживача послуги, на відміну від існуючої досі системи
обчислення, яка побудована на принципі «від мережі». Існуючий принцип полягає в
тому, що кошти, які циркулюють у бюджетній сфері на місцевому рівні, тягнуться
за кожною конкретною установою - школою, дитячим садком, клубом, і місцеві
органи влади не зацікавлені в зменшенні існуючої інфраструктури. Навіть якщо
вона повністю не використовується чи використовується неефективно, витрачаються
кошти на зайвий персонал, але доки існує мережа, доти місцевий бюджет отримує
хоч би які асигнування. За існуючої системи посилюються міжрегіональні
диспропорції у видатках місцевих бюджетів: коефіцієнт варіації по сукупних
видатках з 2000 р. зріс із 0,19 до 0,28; по видатках на освіту - з 0,13 до
0,21; на охорону здоров'я - з 0,14 до 0,19.
Враховуючи положення Конституції України можна сказати, що бюджетні
видатки мають бути призначені не установі, а конкретному споживачеві. 3а цих
умов депутати місцевої ради не вагатимуться щодо раціонального підходу до
збиткових комунальних підприємств і навіть дитсадків, оскільки кошти вони
отримуватимуть не на кількість установ, а на кількість вихованців[11].
ВИСНОВОК
Важливим моментом у реалізації соціальної політики держави
повинно стати визначення і встановлення державних мінімальних стандартів, які
мають зафіксувати ту межу, нижче якої не повинні бути показники обсягу та
якості соціальних послуг і гарантій, що надаються державою населенню.
У багатьох випадках, коли ставиться питання про
недофінансування державних соціальних зобов'язань, розміри якого свідчать про
невідповідність цих зобов'язань реальним фінансовим можливостям держави,
точаться розмови щодо необхідності згортання (скорочення) або відміни
конкретних соціальних програм. Але така постановка питання не завжди коректна.
Так, затримка у виплаті заробітної плати або допомог із безробіття, на дітей не
достатня підстава для їх скорочення або зовсім відмови від них. 3 огляду на це,
існують думки, що частину соціальних зобов'язань держави доцільно розглядати як
певні орієнтири, які можуть бути повністю досягнуті лише при сприятливому стані
економіки. Тому пропонується кількісне значення деяких державних соціальних
зобов'язань визначати інтегрально. Недосягнення верхньої межі не означатиме
необхідності відміни цих зобов'язань. Ще одним аргументом на користь утримання
соціальних зобов'язань державою е те, що вони, хоч і не в повному обсязі,
можуть реалізуватися для частини отримувачів.
На думку деяких учених-дослідників, основні причини
виникнення проблеми недофінансування соціальної сфери не в тому, що стало не
вистачати коштів. Особливість кризи полягає у тому, що вичерпалися традиційні
джерела фінансування соціальної сфери і майже не розроблені нові (недержавні),
немає достатньої нормативної бази. Концепція реформи також не враховує всієї
складності розв'язання такого завдання: підвищення фінансової стабільності
соціальної сфери й зростання надходжень від продажу її пocлyг, з одного боку, і
необхідності забезпечення доступу малозабезпечених верств населення до життєво
важливих як для окремих сімей, так і для суспільства в цілому соціальних благ,
із другого.
Усе це змушує уряди країн ретельніше аналізувати причини
скрутного становища й розробляти заходи, що сприятимуть установленню
раціонального балансу інтересів держави, виробників і споживачів соціальних
послуг. Складність при прийнятті рішень у соціальній сфері полягає у
необхідності одночасного задоволення критеріїв економічної ефективності й
соціальної справедливості. Тому одним із основних завдань перехідного періоду
повинно стати проведення такої політики перерозподілу й соціальних гарантій,
яка б не послаблювала стимулів економічної активності й при цьому підтримувала
життєвий рівень усіх громадян на прийнятному рівні.
Стійка соціальна система повинна бути сумісною зі
стабілізацією і не інфляційним економічним зростанням, побудована на жорсткій
дисципліні відрахувань, соціальному партнерстві основних груп, поєднанні
державних і приватних форм соціального захисту, інтеграції завдань соціальної
політики в макроекономічну стратегію. Лише поєднання таких принципів із
політичною волею надасть країні шанс (можливість) успішного реформування.
Реформування системи соціальних зобов'язань в Україні мае
здійснюватися за такими основними напрямами:
- підвищення самостійності місцевих і регіональних органів
влади як суб’єктів державного регулювання економіки на основі їх фінансової
автономізації.
- зміна принципів призначення різних соціальних допомог їхнім
реципієнтам, посилення адресності соціальної системи (надання грошової
соціальної допомоги строго цільовим групам, тобто тим реципієнтам, які
підтвердили, що їхні доходи не перевищують певної межі (визначеного порогового
значення), наприклад, межі малозабезпеченості у розрахунку на одного члена
сім’ї. Це порогове значення тісно пов'язане з можливостями бюджетів, з яких
фінансується ця допомога);
- раціоналізація видатків на соціальну сферу (перегляд пільг,
поширення платних послуг);
- удосконалення нормативної бази з питань, що регулюють
функціонування і розвиток соціальної сфери;
- забезпечення нормативного регулювання надання платних
соціальних послуг як додаткового джерела фінансування соціальної сфери.
- удосконалення практики нормативного планування бюджетних
видатків за рахунок наближення нормативних витрат до реальних потреб отримувача
соціальних послуг та чіткого іх дотримання на всіх етапах бюджетного процесу.
ПЕРЕЛІК
ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
1.Амоша О., Удосконалення використання
програмно-цільового методу в процесі управління видатковою частиною бюджету //
Наукові праці НДФІ.-2004.-6(29).-С.16-24.
2.Бодров В.Г. Реформування міжбюджетних
відносин та зміцнення фінансових ресурсів місцевих бюджетів. // Наукові праці
НДФІ.-2004.-б(29).-С.31-33.
3.Бойцун Н., Адаптація європейського
досвіду управління місцевими фінансами в Україні:(на прикладі Дніпропетровської
області) // Фінанси України.-2005.-№5.-С.6-11.
4.Бюджетний кодекс України від 21 червня
2001 року. Київ АТІКА 2002.
Бюджетний кодекс України: За станом на 1
січня 2004 року. - Харків: "Одісей", 2004.96с
5.Василик О.Д., Бюджетна система України:
Підручник для студентів ВНЗ/ О.Д.Василик, К.В.Павлюк;Міністерство освіти і
науки України. - Київ: ЦНЛ, 2004.- 544с.
6.Василик О.Д., Гордей О.Д.Бюджетний
механізм забезпечення зростання соціального добробуту.// Фінанси
України,-2003,-№ 4,-С.29-34.
від 16.07.1999 р. N 996-ХІУ зі змінами N
1829-111 від 22.06.2000 р., ВВР,
7.Глущенко Ю.А., Формування місцевих
бюджетів в Україні: Автореферат/Науководослідний фінансовий інститут при
Міністерстві фінансів України. - 24.12.2004.Київ:НДФІ МФУ, 2004.- 15с.
8.Грідчина М.В., Фінанси (теоретичні
основи):Підручник/ М.В.Грідчина, В.Б.Захожай, ін.Осіпчук Л.Л. та;Міністерство
освіти і науки України. - К.:МАУП, 2002.- 280с.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14
|