При плануванні затрат на загальноосвітні школи насамперед
визначається контингент учнів, а потім кількість класів.(Додаток Ж).
Ці показники відображені у кошторисі на дві дати: 1 січня
планового року і 1 вересня. Кількість учнів і класів на 1 січня беруть за
фактичним станом на останню звітну дату. Кількість учнів на 1 вересня планового
року визначають відповідно до плану прийому і випуску учнів, а кількість дітей,
до спеціального обліку, який веде школа.
Кількість класів встановлюється по групах класів: I-IV, V-IX,
X-XI і залежить від кількості учнів і наповненості класів. Наповненість класів
означає число учнів, які навчаються в одному класі. Граничне наповнення для
І-ІХ класів становить 40, для Х-ХІ -35 учнів.
Для розрахунку фонду заробітної плати педагогічним
працівникам на рік необхідно мати такі показники:
- загальну кількість ставок на всі класи;
- число ставок на один клас;
-середню місячну ставку вчителя;
- місячний фонд заробітної плати з кожної групи класів.
Для розрахунку цих показників треба знати кількість класів на
1.01. і на 1.09. і кількість годин, встановлених навчальним планом.
Середня ставка заробітної плати вчителя і число педагогічних
ставок на 1 клас розраховуються за даними тарифікаційних списків вчителів. Для
цього місячний фонд заробітної плати з кожної групи класів ділиться на
відповідну кількість педагогічних ставок.
Шляхом ділення педагогічних ставок на кількість класів визначаємо
число ставок на один клас. Фонд заробітної плати учбово допоміжного і
адміністративно-господарського персоналу визначається виходячи із типових
штатів і посадових окладів (ставок).
Нарахування па заробітну плату (код 1120). Видатки з ціеї
категорії витрат визначаються в обсязі 36,2°/о від загальної суми оплати праці
працівників бюджетних установ, у тому числі:
- збір на обов'язкове державне пенсійне страхування -31,8%;
- збір на обов'язкове соціальне страхування -2,9 %(утому
числі збір на обов'язкове соціальне страхування у разі безробіття -1,3%).
Придбання предметів і матеріалів (код 1130). Ця категорія
включає закупку матеріалів, канцелярського обладнання, предметів для поточних
господарських потреб, обладнання з терміном служби до 1 року, продуктів
харчування, медикаментів, а також включаються витрати на товари, що надаються
працівникам безкоштовно або за зниженими цінами. Видатки на відрядження (код
1140). До ціеї категорії належать видатки на оплату проїзду, добових,
квартирних під час службових відряджень; оплату підйомних, проїзду і добових
при переміщенні працівників; відряджень на курси і в навчальні заклади, на
сесії, наради і конференції, тобто всі видатки на відрядження, що сплачуються
за рахунок бюджетних коштів. Оплата послуг з утримання бюджетних установ (код
1150). Ця категорія включає плату за оренду приміщень і обладнання, транспортні
послуги, послуги зв'язку, поліграфічні послуги, поточний ремонт будівель,
споруд, приміщень, обладнання та інвентар, що орендуються або знаходяться на балансі,
професійних послуг з бухгалтерського аудиту, юридичних послуг, послуг
консультантів. Оплата комунальних послуг та енергоносіїв (код 1160). Субсидії
та поточні трансфертні виплати (код 1300), з них трансферти населенню (код
1340).
Капітальні видатки (код 2000). Ця категорія включає платежі
з метою придбання капітальних активів, стратегічних і надзвичайних запасів
товарів.
( Додаток Д ).
Величина видатків на одного учня в загальній середній освіті
по Україні коливається як абсолютних, так і в середніх показниках. Середні
величини по району протягом 2001-2005 років можна простежити за даними таблиці
(Додаток Ж).
Фактори, що впливають на величину витрат на одного учня, які
можна назвати традиційними:
1) чисельність учнів в навчальному закладі, наповнюваність
класів;
2) тип закладу;
3) місцезнаходження навчального закладу: в міському,
сільському чи гірському районі;
Водночас, на величину вартості утримання одного учня в
Україні впливає не тільки співвідношення інфраструктури та чисельності учнів.
Оскільки загальна середня освіта фінансується з місцевого бюджету, який
формується за рахунок податків на доходи громадян і прибутки підприємств, то ця
величина залежить і від такого чинника, як економічний розвиток району.
Місцеві бюджети можуть бути "багаті" за умови
наявності значної кількості діючих підприємств, працюючих громадян. Це дає їм
можливість збільшувати фінансування закладів середньої освіти, забезпечуючи не
тільки мінімальні обов'язкові витрати.
Нажаль, рівень державного фінансування є вкрай недостатнім
для нормального функціонування сфери освіти. Відсутня чітко сформульована
філософія фінансової політики, відсутнє стратегічне, перспективне планування,
недостатнє використання методів гнучкого фінансового регулювання, переважними
залишаються методи жорсткого нормативного фінансування. Керівники закладів
мають незначну свободу дії, не вільні розпоряджатися своїми бюджетними та
позабюджетними коштами. Відсутні форми фінансового стимулювання інноваційної
діяльності, рівень нормативів є дуже низьким, передбачені норми можуть бути
застосовані лише для шкіл з великою чисельністю учнів, у фінансуванні закладів
переважає принцип виділення коштів на покриття мінімальних витрат (заробітна
плата та комунальні послуги). В основі визначення обсягів фінансування часто
лежить принцип "від досягнутого рівня", коли на потреби освіти просто
виділяється певна сума з бюджету (безвідносно до потреб) та основною метою
виступає не зменшити рівень фінансування минулих років[27].
З 2004 року простежити стан і динаміку фінансування середньої
освіти на макроекономічному рівні не можливо (у зв'язку із зміною бюджетної
класифікації).
РОЗДІЛ 3. ШЛЯХИ УДОСКОНАЛЕННЯ ФІНАНСУВАННЯ СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ
3.1 Вдосконалення методики планування видатків на соціальну сферу
з місцевих бюджетів
На нинішньому етапі розвитку фінансових відносин в Україні
потребує удосконалення система управління державними фінансами для забезпечення
обґрунтованості процесу розробки та реалізації фінансово-бюджетної політики
держави. З метою підвищення якості надання державних послуг та ефективності
використання бюджетних коштів з 2002 року почалось упровадження
програмно-цільового методу планування у бюджетний процес України. Hинi
відбувається подальше удосконалення формування та виконання бюджету на основі
програмно-цільового методу. При цьому важливим поглиблення є застосування
зазначеної методики насамперед як складової системи перспективного бюджетного
планування.
Питання програмно-цільового методу планування досліджувалися
переважно у працях зарубіжних вчених і тому досить актуальним є визначення
науково-практичних засад подальшого удосконалення використання зазначеного
методу в бюджетному процесі України не лише з огляду на міжнародний досвід, а й
на особливості розвитку бюджетних відносин в Україні.
Метою запровадження програмно-цільового методу є встановлення
безпосереднього зв'язку між виділенням бюджетних коштів і результатами їх
використання на основі визначених цілей та результативних показників.
Програмно-цільовий підхід у бюджетному процесі передбачає формування й
виконання бюджету у розрізі бюджетних програм головних розпорядників бюджетних
коштів, що включає визначення загальної мети кожної бюджетної програми на
довгостроковий та середньостроковий періоди; цілей і завдань програми на
короткостроковий період; видів та напрямів діяльності, які забезпечують
реалізацію програми. Це має відбуватися на основі ретельного аналізу необхідних
і можливих бюджетних ресурсів для фінансування програми у плановому та
наступних роках й очікуваного результату від реалізації бюджетної програми.
Вищенаведене передбачає розробку кількісних та якісних показників
результативності - критеріїв оцінки та аналізу бюджетних програм щодо обсягів
затрат, досягнення необхідних результатів, рівня ефективності і якості, які
характеризують результати виконання програми та дають можливість здійснити
оцінку використання бюджетних коштів.
Одним із важливих елементів програмно-цільового методу є
паспорт бюджетної програми – документ, що визначає суму коштів, необхідної
виконання бюджетної програми, законодавчі підстави її реалізації, мети.
завдання, напрями діяльності, відповідальних виконавців, результативні
показники та інші характеристики, на підставі яких здійснюється контроль за
цільовим та ефективним використанням бюджетних коштів і аналіз виконання
бюджетної програми. Паспорти бюджетних програм складаються головними
розпорядниками коштів державного бюджету України, починаючи з 2004 року. Їхнє
формування за кожною бюджетною програмою починається на етапі складання проекту
державного бюджету України, потім за результатами виконання головний
розпорядник складає інформацію про виконання паспортів бюджетних програм, яка
разом зі статистичною, бухгалтерською та іншою звітністю за відповідний
бюджетний період є підставою для визначення фактичних результативних показників
та аналізу ефективності виконання кожної бюджетної програми, що піддягають
врахуванню при ухваленні рішення щодо її подальшого фінансування у наступних
бюджетних періодах[1].
У західних країнах програмно-цільовий метод використовується
як ефективний інструмент розподілу бюджетних ресурсів для задоволення державних
потреб. Цей метод дає змогу встановлювати чіткі пріоритети в рамках наявних
бюджетних ресурсів та звітувати перед платниками податків про ефективність
надання державних послуг.
Програмно-цільовий метод поширився спочатку у приватному
секторі економіки розвинених країн. Аби відстежити чіткий зв'язок між
ефективністю діяльності виробничих компаній і консолідованими фінансовими
ресурсами, керівництво згруповувало подібні послуги у конкретні програми.
Кошти, що розподілялися у державному секторі, потребували не меншої уваги.
Платники податків, які "інвестують" свої податкові відрахування у
державні програми, завжди розраховують на те, що найвагоміші результати будуть
досягнуті за рахунок найменших витрат.
У 1907 році приватна організація "Нью-Йоркське бюро
досліджень" опублікувала працю "Складання муніципального
бюджету", в якій розглядалися такі елементи державного управління, як
планування, складання програм та аналіз результативності. Опублікований у 1916
році урядовий документ "Елементи складання бюджету штату" зробив
значний внесок у розробку бюджетування штатів США, оскільки мав на меті
привнести у державні організації бюджетної сфери практичні прийоми зіставлення
витрат та результатів, що застосовувалися у підприємницькому секторі. Фінансова
криза 30-х років ХХ століття, пов'язана з початком "великої
депресії", ще раз підкреслила значення результативного бюджетного
планування. У 40-х роках минулого століття Комісія з організації законодавчої
гілки США рекомендувала федеральному уряду ухвалити бюджет у розрізі функцій,
напрямків діяльності та програм, який вона назвала "Бюджетом
результативності". Неспроможність тогочасних бюджетів розв'язувати
проблеми ефективного довгострокового планування, передусім у галузі озброєння,
спонукала науково-дослідні корпорації США у середині 50-х років минулого
століття вивчати нетрадиційні бюджетні ідеї, зокрема проводити поглибленіші
дослідження щодо застосування програмно-цільового методу планування у
бюджетному процесі.
Уперше програмно-цільовий метод до складання бюджету було
застосовано у Міністерстві оборони Сполучених Штатів Америки в середині 1960-х
років міністром Робертом Макнамарою, який ознайомився з особливостями цього
методу в автомобілебудівній компанії "Ford". У Міністерстві оборони
США програмно-цільовий метод формування бюджету дістав назву "Система
планування-програмування-бюджетування". З огляду на те, що за цією
методологією значна увага приділялася результативності бюджетних програм, цей
підхід інколи називали "програмно-результативним бюджетуванням". За
1960-1970 роки концепція програмного бюджетування охопила всі урядові рівні
США, й нині цей метод застосовується більшістю урядів штатів і муніципалітетів.
Поступово практика застосування програмно-цільового підходу
при складанні бюджету набула поширення і в інших країнах. Нині, зокрема,
більшість країн Європейського союзу, Австралія, Нова Зеландія та Канада активно
використовують цей метод при плануванні бюджету. Слід також зауважити, що на
сьогодні більшість країн Європейського союзу надає допомогу іншим країнам саме
у формі програм, після здійснення яких передбачаться досягнення конкретних
результатів.
Запровадження програмно-цільового методу складання бюджету
України є суттєвою зміною в бюджетній ідеології, оскільки змінюється характер
розроблення та реалізації фінансово-бюджетної політики - наголос переноситься
із забезпечення виконання зобов'язань на забезпечення ефективності використання
бюджетних коштів. З упровадженням програмно-цільового підходу до складання
бюджетів реалізується принцип переходу від утримання бюджетних установ до
виділення їм коштів для надання суспільних послуг. При цьому головний напрям
аналізу спрямовується на програмні категорії, зокрема на цілі, завдання та
показники результативності. Якщо, наприклад, до цього наголошувалося на тому,
що певна бюджетна установа має визначену кількість працівників, яку необхідно
забезпечити заробітною платою, то за програмного підходу до формування бюджету
акцентується на тому, аби найефективніше використати обмежені ресурси для
досягнення поставлених цілей та завдань. Отже, у бюджетному процесі важливе
значення мають елементи аналізу порівняння видатків і досягнутих результатів,
що сприяє підвищенню дієвості та ефективності державного сектору.
Таким чином, основні позитивні наслідки від реалізації
програмно-цільового підходу у бюджетному процесі України полягають у тому, що
підвищується якість розроблення та реалізації фінансово-бюджетної політики,
прозорість бюджетного процесу, рівень бюджетного контролю та ефективності
діяльності державного сектору.
Процес удосконалення використання програмно-цільового методу
у бюджетному процесі України здійснюється в умовах застосування механізмів
перспективного бюджетного планування, що потребує впровадження елементів
стратегічного планування у діяльність головних розпорядників коштів бюджету.
Планування бюджетних видатків на довго - та середньострокову перспективу має
відбуватися на підставі визначених пріоритетів уряду, прогнозу бюджетних
надходжень, а також виходячи із стратегічних планів головних розпорядників
бюджетних коштів. Це дасть змогу узгодити політику у сфері державних фінансів у
короткостроковому та середньо - і довгостроковому періодах, що дасть можливість
перейти до формування бюджетної стратегії та проводити збалансованішу бюджетну
політику. А це є передумовою для забезпечення сталого соціально-економічного
розвитку в Україні.
Середньострокове планування видатків бюджету в умовах
програмно-цільового методу включає в себе такі етапи:
1. Визначення та доведення граничних обсягів бюджетних
видатків на наступні роки для кожного головного розпорядника бюджетних коштів,
виходячи із загального прогнозу бюджетних надходжень та відповідно до
пріоритетів, визначених урядом. Зазначені граничні обсяги можуть коригуватися
щороку, аби віддзеркалити зміни динаміки прогнозних макроекономічних показників
у середньостроковій перспективі (обсяг ВВП, курс національної грошової одиниці,
індекс споживчих цін тощо), зміни пріоритетних напрямів політики уряду та
структурні зміни у відповідних галузях. На цьому етапі визначається перелік
проблемних питань, які є в галузях, оцінюються обсяги витрат на їхнє
розв'язання та кількість років, за які ці питання можуть бути вирішені,
здійснюється оцінка ефективності діяльності галузі та розпорядників бюджетних
коштів.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14
|