2. Визначення головними розпорядниками бюджетних коштів плану
своєї діяльності та обсягу необхідних для цього бюджетних коштів на
середньостроковий період, враховуючи встановлені граничні обсяги. При цьому,
згідно зі статтею 7 Бюджетного кодексу України, в основу діяльності
розпорядника бюджетних коштів має бути покладений принцип ефективності: під час
складання та виконання бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути
досягнення запланованих цілей при залученні мінімального обсягу бюджетних
коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного
бюджетом обсягу коштів. На основі пріоритетних напрямів розвитку відповідної
галузі розпорядники бюджетних коштів складають стратегічні плани своєї
діяльності, які визначають головну мету їхньої діяльності, цілі, завдання,
перелік бюджетних програм для їхнього досягнення та очікувані результати від їх
реалізації у середньостроковій перспективі.
3. Складання середньострокового прогнозу видатків бюджету в
цілому, виходячи з індивідуальних стратегічних планів головних розпорядників, з
використанням механізмів взаємодії та узгодження позицій Міністерства фінансів
України та головних розпорядників коштів бюджету.
У процесі перспективного планування особливу увагу треба
звертати на розрахунок та обґрунтування видатків тих бюджетних програм, обсяги
яких можуть змінитися у зв'язку з певними змінами показників та чинників, що
впливають на їхній розрахунок. Це стосується, зокрема, підвищення мінімальної
заробітної плати; індексації видатків у зв'язку зі зміною індексу споживчих
цін; показника обмінного курсу гривні до іноземних валют для видатків, що
здійснюються в іноземній валюті; змін контингенту отримувачів пенсій, пільг,
допомог та інших виплат згідно з чинним законодавством.
При середньостроковому плануванні бюджетних програм важливим
також є визначення постійного чи періодичного характеру їх виконання, терміну
реалізації, оцінки впливу реалізації бюджетної програми у плановому році на
обсяг відповідних видатків у майбутньому, а також аналіз чинного законодавства
та імовірних законодавчих змін, відповідно до яких деякі бюджетні програми у
перспективі не треба буде планувати, обсяг деяких скорочувати або збільшувати,
а також реалізовувати нові бюджетні програми[37].
За довгострокового, середньострокового та короткострокового
планування видатків бюджету для визначення найоптимальнішого та
найефективнішого розподілу бюджетних ресурсів між галузями, розпорядниками
бюджетних коштів і бюджетними програмами необхідною є система моніторингу
результативності бюджетних програм та результативності діяльності розпорядників
бюджетних коштів.
Моніторинг результативності бюджетних програм передбачає
аналіз та контроль за реалізацією бюджетних програм, оцінку економічної
ефективності від використання бюджетних коштів на реалізацію бюджетної програми
й досягнення запланованих цілей, виявлення проблем у ході виконання бюджетної
програми і на цій основі розробку пропозицій щодо підвищення раціональності
розподілу бюджетних коштів.
Прогнозний обсяг видатків на певну бюджетну програму
визначається відповідно до оцінки ефективності її виконання у минулих роках,
поточному році та очікуваних результатів від її реалізації у подальших роках.
Бюджетні програми можуть бути порівнянними між собою за
певними ознаками: за належністю до одного головного розпорядника, галузі,
одного коду функціональної класифікації, а також за напрямами діяльності.
Можна, зокрема, порівнювати результати виконання бюджетних програм у різних
міністерствах, у динаміці за роками тощо.
Аналіз результативності бюджетної програми передбачає
порівняння фактичних показників виконання програми із запланованими (показників
затрат, продукту, ефективності та якості). Важливим є також порівняння із
відповідними показниками попередніх періодів, подібними програмами в інших
міністерствах, встановленими стандартами та нормами.
Якщо фактичні показники продукту (кількість підготовлених
спеціалістів, вилікуваних хворих, відвідувачів бібліотек) та якості (зростання
кількості спеціалістів, що отримали дипломи з відзнаками, зниження рівня
захворюваності на вірусні інфекції) бюджетної програми перевищують заплановані,
необхідно зробити аналіз щодо доцільності подальшого імовірного підвищення її
планових показників. У разі, коли показники ефективності бюджетної програми, що
визначаються як відношення обсягу вироблених товарів (виконаних робіт, наданих
послуг) до витрат на їхнє виробництво, значно перевищують планові, то, можливо,
доцільним є визначення оптимального обсягу бюджетних ресурсів, необхідного для
підтримання певного рівня ефективності даної програми, а решту бюджетних
ресурсів перерозподілити на інші пріоритетні бюджетні програми.
Розглядаючи результативність бюджетних програм, необхідно
постійно аналізувати можливу економію бюджетних коштів, якої можна досягти
протягом запланованого періоду й використати на фінансування інших пріоритетних
бюджетних програм.
Узагальнювальний показник, що характеризує результативність
бюджетної програми, можна розрахувати так:
Крп = (Vзпл/Vзф)(Vпродф/Vпрод пл)(Ефф/Еф
пл)(Кяк ф/Кяк пл),
де Крп - коефіціент результативності бюджетної програми;
Vзпл Vзф - відповідно планові та фактичні показники затрат,
що визначають обсяг затрат бюджетних коштів на реалізацію бюджетної програми;
Vпрод пл, та Vпродф - відповідно планові та
фактичні показники продукту, що визначають обсяг виробленої продукції
(виконаних робіт, наданих послуг) у результаті виконання програми, зокрема
кількість виробленого продукту або наданих послуг, кількість споживачів товарів
(робіт, послуг);
Еф пл,та Ефф - відповідно планові та фактичні
показники ефективності, що відображають кількість створеного продукту на
одиницю затрат бюджетних ресурсів;
Кякп л та Кякф - відповідно планові та фактичні
показники якості вироблених товарів (виконаних робіт, наданих послуг),
наприклад, рівень зниження захворюваності на туберкульоз порівняно з минулим
періодом; рівень збільшення кількості спеціалістів із дипломами з відзнакою
порівняно з минулим роком.
Бюджетні програми за рівнем результативності можна
класифікувати так:
- бюджетна програма з високим рівнем результативності (Крп
> 1);
- бюджетна програма з прийнятним рівнем результативності (0,8
≤ Крп ≤1) ;
- бюджетна програма з низьким рівнем результативності (Крп
< 0,8).
Слід зазначити, що при плануванні бюджетних програм важливим
чинником є рівень пріоритетності та важливості галузі, до якої вони належать.
Певні бюджетні програми з не досить високим рівнем результативності можуть
належати до пріоритетної галузі та бути спрямованими на вирішення важливих
завдань, які стоять перед державою на даному етапі соціально-економічного
розвитку.
Зважаючи на вищезазначене, обсяг бюджетних коштів для
реалізації певної бюджетної програми у наступних планових періодах можна
визначити так:
V nt+1=Vnt άp nt+1 Кр nt Кеп nt +1,
де V nt +1- обсяг видатків бюджетної програми у періоді t+1;
V nt - обсяг видатків бюджетної програми у періоді t;
Кр nt - коефіцієнт результативності бюджетної програми у
періоді t;
άp nt t+ 1 - коефіцієнт регулювання результативності
бюджетної програми для періоду t+ 1;
Кеп nt +1- коефіцієнт економічної пріоритетності бюджетної
програми у періоді t+1.
Виходячи з аналізу результативності бюджетної програми,
визначаються причини неефективної чи не досить ефективної її реалізації та
пропонуються заходи для поліпшення організації її виконання, а також,
враховуючи економічну пріоритетність ціеї бюджетної програми, оцінюються
особливості реалізації зазначеної бюджетної програми у наступних планових
періодах.
Воднораз після проведення аналізу результативності та
пріоритетності бюджетних програм можна прийняти рішення про раціоналізацію
перерозподілу бюджетних коштів між бюджетними програмами. Цей аналіз є
підставою і для визначення результативності діяльності розпорядника бюджетних
коштів та є основою для прийняття рішення про перерозподіл бюджетних ресурсів
між розпорядниками бюджетних коштів, зокрема між розпорядниками нижчого рівня в
системі головного розпорядника бюджетних коштів або навіть між головними
розпорядниками бюджетних коштів.
При аналізі результативності діяльності розпорядника
бюджетних коштів використовується також порівняння відповідних запланованих та
фактичних показників діяльності розпорядників та галузі у поточному й
попередніх періодах. Залежно від аналізу результативності діяльності певного
розпорядника бюджетних коштів на етапі планування можливе прийняття рішення
щодо перерозподілу бюджетних коштів від інших розпорядників на його користь у
разі його результативної діяльності чи перерозподілу частки його ресурсів на
користь інших розпорядників у разі його не результативної чи не досить
результативної діяльності. Причому обсяг бюджетних коштів, що підлягає
перерозподілу на користь інших розпорядників, залежить від кількості та обсягу
фінансування програм із низьким рівнем результативності, обов'язково зважаючи
при цьому на рівень їхньої економічної пріоритетності, а також на рівень
пріоритетності галузі, до якої належить розпорядник бюджетних коштів.
Таким чином, обсяг видатків розпорядника бюджетних коштів на
наступні планові періоди можна визначити так:
Vrp it+1= Vrp it(άрп lіt+1 Крп1іt Кеппl іt+1 +
άрп2іt+1 Крп2іt Кепп2іt +.... + ... + άрпnіt+1 Крпnіt,
Кеппnіt+1)Кепгіt+1,
де Vrpit+1 - обсяг видатків і-го розпорядника бюджетних
коштів у періоді t+1;
Vrpit- обсяг видатків і-го розпорядника бюджетних коштів у
періоді і;
Крпnіt- коефіцієнт результативності п-ої бюджетної програми
і-го розпорядника бюджетних коштів у періоді t;
Кеппnіt+1 - коефіцієнт економічної пріоритетності п-ої
бюджетної програми і-го розпорядника бюджетних коштів у періоді t+ 1;
άрпn- коефіцієнт регулювання рівня результативності п-ої
бюджетної програми і-го розпорядника бюджетних коштів для періоду t+1;
Кепгіt+1 - коефіцієнт економічної пріоритетності галузі і-го
розпорядника бюджетних коштів у періоді t+ 1.
Підбиваючи підсумки, слід зазначити, що нині в Україні певною
мірою розроблено та запроваджено у процес бюджетного планування основні
принципи програмно-цільового методу. Однак з метою істотного підвищення рівня
державного регулювання у сфері видатків бюджету необхідне удосконалення
насамперед науково-теоретичних положень та методологічних основ зазначеного
методу з урахуванням як зарубіжного, так і вітчизняного досвіду. Наукове
обґрунтування удосконалення методології функціонування програмно-цільового
методу планування видаткової частини бюджету, безперечно, підвищить якість і
збалансованість системи фінансово-бюджетного регулювання соціально-економічного
розвитку держави[37].
3.2 Додаткові ресурси зміцнення фінансової бази місцевих бюджетів
як засіб вирішення соціальних проблем регіону
Трансформаційні перетворення в Україні треба характеризувати
як кардинальні зміни суспільного порядку, що стосуються практично усіх аспектів
життя людини та держави. Однак позитивні кількісні та якісні зрушення в
економічних і соціальних сферах ще не свідчать про усунення багатьох проблем,
що виникають на шляху розбудови демократичної держави з ринковою економікою. За
нинішнього соціально-економічного стану в Україні особливої ваги набуває
посилення державного впливу на життєдіяльність суспільства, в тому числі
економічну сферу, з метою забезпечення гідних умов життя людини. Тому зміст
економічних перетворень в Україні має полягати в оптимальному врахуванні й
забезпеченні як приватних, так і публічних інтересів в умовах формування
соціально орієнтованої економіки. Це означає, що економічні процеси в усіх
сферах діяльності людей мають бути підпорядковані ідеї доступності цінностей,
прийнятих у державі та необхідних для задоволення інтересів усіх членів суспільства.
3 огляду на це нині є потреба у з’ясуванні напрямків розбудови і впорядкування
суб’єктної структури економічної системи в умовах трансформаційної економіки та
усвідомлення необхідності змін, які б спонукали суб’єктів економіки сфери
виробництва суспільних благ до продуктивної діяльності. Відтак важливим є
переосмислення основних засад формування та управління бюджетним сектором,
безпосередньо пов'язаним з виробництвом суспільних благ.
Загальновідомо, що наявність бюджетного сектору в розвинених
країнах спричинена тим, що у сфері виробництва суспільних товарів ринок
виявляється неефективним, і держава значною мірою бере на себе їх виробництво,
користуючись унікальним фінансовим джерелом і водночас могутнім інструментом
своєї економічної діяльності - бюджетом. У результаті створюється змішана
симетрична суспільно-економічна підсистема для задоволення й індивідуальних, і
суспільних інтересів благами як приватного, так і суспільного призначення.
Важливим для такої підсистеми завжди залишатиметься питання оптимальності
співвідношення між державним і приватним сектором, тобто визначення умов
розмежування й досягнення компромісу між приватним і державним секторами у
сфері економіки суспільних благ, так звана проблема ринково-бюджетного
трейд-офу (trade-oft). Безперечно, проблема трейд-офу ніколи не матиме
остаточного розв'язання, вона актуальна для будь-якого уряду будь-якого
моменту. Найскладніші завдання і найбільший тягар фінансування сфери
виробництва суспільних послуг припадає на державу. Наприклад, у Великій
Британії частка федерації у фінансуванні освіти становить 33%, охорони здоров'я
- 100%, соціального забезпечення - 79,9%. У Франції відповідно - 62,8%, 97,8% і
91,2%. Високий рівень витрат федеральних бюджетів за цими напрямками має
Австрія.
Стратегічні напрямки використання бюджетних коштів у
розвинених країнах спрямовують не на зміну пропорцій галузевого і регіонального
господарського розвитку та створення робочих місць, а на зміцнення
конкурентоспроможності країни на міжнародних ринках, насамперед на стратегічно
важливих напрямках соціально-економічного розвитку суспільства. У Канаді,
наприклад, такими напрямками вважають підтримку вищої освіти, розвиток охорони
здоров'я і надання соціальної допомоги (збільшення адресних допомог сім'ям із
дітьми)[16].
Практика
розбудови ринкового господарства в Україні теж підтверджує необхідність обрання
згаданого шляху виробництва суспільних товарів, однак із урахуванням того, що
перехід до ринкових відносин не повинен применшувати значення одного з
найважливіших чинників зростання конкурентоспроможності національної економіки
- ефективного бюджетного сектору, що має забезпечувати змогу надання
територіальними громадами та їхніми об’єднанням громадських послуг рівня, не
нижчого за державні мінімальні соціальні стандарти. Тому за досягнутого
соціально-економічного стану в Україні, коли ступінь забезпечення населення
громадськими послугами не можна визнати належним, ідеться радше не про
оптимізацію бюджетного сектору, а про потребу його зміцнення до рівня, який
дасть змогу забезпечити населенню належний рівень заданих стандартів.
Вибір напрямку подальшого утвердження бюджетного сектору в
Україні значною мірою зумовлений рівнем людського розвитку, який за світовими
стандартами далеко не оптимальний, особливо у розрізі регіонів. Цей
інтегральний показник сформулювали фахівці ООН, державного комітету статистики
України разом із Радою вивчення продуктивних сил НАН України. Він поєднує 9
індексів окремих аспектів життєдіяльності людей (демографічний розвиток,
розвиток ринку праці, матеріальний добробут, умови проживання, стан та охорона
здоров’я, рівень освіти, соціальне середовище, фінансування людського розвитку,
екологічна ситуація) і дає змогу розглядати розвиток людського потенціалу як
власне мету і критерії суспільного прогресу та економічного зростання, як засіб
збільшення доходу, що набуває цінності лише з реальним впливом на добробут
людей.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14
|