"Буття-в-собі" трактується
Сартром як початковий, перед-особистісний стан людини. Вихід за його межі в
самосвідомість визначається як "буття-для-себе". Але вищий свій прояв
людське існування дістає в "бутті-для-іншого" – як у відношенні до
іншої людини, так і до себе.
У "бутті-для-іншого"
відбувається не лише самопізнавальна, а й буттєва зміна людиною самої себе. Це
вихід у новий проект свого існування. Тут людину очікують конфлікти, і вона
повинна бути готова до них, - вважає Сартр. Але лише через конфлікт із самою
собою як Іншим і конфлікт з Іншим із зовнішнього світу людина може знайти істинність
свого існування, знайти свій сенс існування.
Проблема сенсу буття, вибору,
свободи, відповідальності є центральною тематикою екзистенціалізму Ж.-П.Сарта.
Щоб уявити як вирішує їх філософ необхідно проаналізувати його працю "Екзистенціалізм
– це гуманізм".
Зверніть увагу на те, що за Сартром,
свідомість є "ніщо" ( заперечення, запитання тощо), тим самим воно
виступає як визначальна (онтологічна) характеристика людського буття. Цю
можливість людини привносити в світ "ніщо" Сартр назвав "свободою",
яка відповідно набуває того самого "онтологічного" статусу. Свобода
не є властивістю, яка поряд з іншими належала б до сутності людського буття,
оскільки "нема різниці між буттям людини та її "свободо-буттям".
Свобода - це вибір самого себе, свого
проекту і відповідальність за здійснений вибір. Людина, на думку Сартра, абсолютно
вільна. Визнати залежність (детермінацію) її вчинків від природи, Бога,
суспільства – значить замахнутись на її свободу, на специфіку її екзистенції,
звести її до стану речі. В будь якій ситуації існує вибір, у кожному випадку
людина може вибирати смерть, і в цьому вияв її свободи. Але, вибравши життя,
вона повинна нести всю відповідальність, яка випливає з цього вибору. Сартра
мало цікавлять соціально-політичні свободи. Головну увагу він приділяє екзистенціальній
свободі. На екзистенціальному рівні, на його думку, вільний навіть раб, ніхто
не в силі знищить можливості його вибору.
Слід зазначити, що звичайні поняття
набувають в екзистенціалізмі зовсім іншого значення, ніж у попередніх філософських
системах. Поняття "вибір" у цій системі відношень означає не вибір
між кращим і гіршим, або ж між рівнозначними цінностями на основі раціонального
розрахунку, а дещо імпульсивно-природне. Це - "прислуховування" до
поклику "екзистенції".
До того ж, вибір здійснюється без
врахування зовнішніх обставин. Звичайно, людина, котра перебуває в якійсь
ситуації, відчуває певні вимоги, що йдуть від дійсності. Проте, за Сартром, ці
вимоги лише затуляють те, що є основним в людині, а саме: право вибору.
Зверніть увагу на той факт, що абсолютизація
свободи Сартром поставила під сумнів моральні цінності як соціальні регулятори
відносин між людьми. Якщо свобода конкретної особистості – це щось абсолютне і
позитивне як вияв її екзистенції, то все, що її обмежує набуває негативного
значення. Прийняти зовнішню моральну норму означає підвести унікальне існування
конкретної особистості під всезагальний закон, що рівноцінно втрати
екзистенції. Таким чином, виникає питання: які цінності людина повинна
вибирати, щоб оставатися Людиною?
Якщо для християнських
екзистенціалістів, які виходили з існування Бога, цієї проблеми не існувало, то
для атеїстичного екзистенціалізму Сартра вона була дуже гострою. Щоб уникнути
цього протиставлення, філософ оголошує, що людина сама є джерелом, критерієм і
метою цінностей. Вона їх творить і вибирає поміж ними. У виборі моральних
цінностей людині ні на що опертись – ні на природу, ні на Бога. Вона приречена
діяти на свій "страх" і "ризик". Звідси відчуття тривоги і
відчаю. Людина самотня, покинута в світі, тривога і відчай – це плата за
свободу. "Ми є свобода, яка вибирає, - наголошує Сартр, - але ми не
вибираємо бути вільними; ми засуджені до свободи"(Ж.-П.Сартр: "Экзистенциализм
– это гуманизм").
Але така тотальна свобода вимагає
такої ж тотальної відповідальності. Будучи засудженою до свободи, людина несе
тягар світу на своїх плечах.
Відзначимо, що у праці Сартра "Екзистенціалізм
– це гуманізм", існує досить оригінальне обґрунтування гуманістичного
характеру справжньої "екзистенції". Гуманізм тут полягає в тому, що
оскільки людина безперервно трансцендує, виходить за межи самої себе (так
званий феномен інтенційної спрямованості), то людська суб’єктивність є суттєвою
характеристикою перебування людини в світі. Це - нагадування людині, що смисл
світу проходить через неї, що вона відповідальна за все, що відбувається
навколо неї.
Отже проблема полягає лише в тому,
щоб у людини було "чисте сумління" під час вибору. Вибір має
здійснюватися не на основі раціонального розрахунку, під тиском обставин, чи
попередньо визначених правил, а через визнання того, що кожен індивід є творцем
людських цінностей і що його первісна ("онтологічна") свобода є
основою усіх цінностей.
Людина, яка вільно проектує себе в
майбутнє, прагне досягти цілком певної "позитивної" мети. Але,
водночас, досягаючи її, вона одразу вибирає нову мету, досягнення якої
приводить до нового вибору. Таким чином, людський вибір і свобода вказують на
людське прагнення досягти "тотальності" – "синтезу" "в-собі
і для-себе" буття, тобто прагнення стати буттям, яке б одночасно було й
обґрунтуванням свого буття. Це, по суті, прагнення стати Абсолютом – Богом, але
це – принципово нереалізований, нездійсненний у реальності "проект.
Підсумовуючи питання теми, студентам
необхідно звернуть увагу на той факт, що проблема поєднання індивідуального
вибору (з його начебто однозначно визначеною гуманістичною орієнтацією) з
соціально детермінованим типом поведінки є однією з найскладніших, оскільки в "індустріальному
суспільстві" соціально культивований тип поведінки досить сильно суперечив
визначальним інтенційним актам індивіда. Існують концепції (дзен-буддизм
Д.Судзукі) які бачать вихід у тому, щоб індивіди, які становлять певні
соціальні групи, взяли на себе обов’язок очиститися від своєї погані і прокласти
шлях до справжнього особистого досвіду, змінюючи тим самим і соціально
зумовлені настанови. Однак, можна сказати, що до того часу, доки
соціально-економічна структура суспільства формує соціальний характер,
пристосований для виконання певного типу діяльності, питання про можливість
гуманістичним чином трансформувати суспільства на основі індивідуального "просвітлення"
уявляється нерозв’язаним.
г) позитивізм, його сутність та
історичні форми.
Приступаючи до
вивчення цього питання, студентам слід зрозуміти, що незвичайність новітніх
наукових відкриттів гостро поставила питання про природу наукових понять,
співвідношення чуттєвого і раціонального моментів пізнання, емпіричного і
теоретичного знання, про істину та її критерії, закономірності розвитку науки, наукової
революції тощо.
З кінця ХІХ
століття впливовим став позитивістський напрям з його установкою на точне
знання. Водночас у ньому були чітко виражені й суб’єктивно-ідеалістична та
агностична тенденції. У своєму історичному розвитку позитивізм пройшов кілька
етапів.
Перша його форма
виникла ще в 30-40 –х роках ХІХ століття. ЇЇ засновниками були філософ О.Конт
(1798-1857), який і запровадив термін "позитивізм", а також англійці
– Г.Спенсер (1820-1903), Дж.Ст.Мілль(1806-1873) та інші. Базою для цього напряму
були успіхи емпіричних наук, які ґрунтувалися на даних спостережень та
експериментів дослідників. У світоглядному плані позитивізм був негативною
реакцією на натурфілософські вчення; у плані соціальному він виражав типову для
буржуазного суспільства установку на використання даних науки, практичне
оволодіння природою, коли загально світоглядні питання взагалі перестають бути
предметом інтересу дослідника.
Згідно з
позитивістськими поглядами, наука повинна бути позитивним знанням, яке
спирається на данні досвіду. Справа науки – констатувати, описувати,
класифікувати факти досвіду, встановлювати зв’язки між ними, послідовність
явищ, тобто виявляти закони. Щодо філософії, то вона, на думку позитивізму,
повинна займатися узагальненням висновків конкретних наук, систематизацією
наукового знання.
Друга історична
форма позитивізму – це махізм, засновником якого були австрійський фізик і
філософ Е.Мах (1838-1916) та швейцарський філософ Р.Авенаріус (1843-1896).
Одне з
центральних понять махізму – "досвід", який, за Махом, є сукупність
вихідних чуттєвих даних, "елементів", нібито нейтральних по
відношенню до фізичного і психічного. Філософ стверджував, що поняття фізики,
якими б абстрактними вони не були, завжди можно простежити до чуттєвих
елементів, з яких вони побудовані. Саме пізнання Мах розглядав як процес
прогресивної адаптації людини до середовища. Сильні аспекти емпіризму Маха
виявилися в його критиці класичної механіки Ньютона. Критика ж головних понять
механіки Ньютона відчутно вплинула на формування теорії відносності.
д) релігійна
філософія
Звертаючись до
вивчення цього питання, студентам слід зрозуміти, що сучасна західна релігійна
філософія має багато напрямків та концепцій щодо осмислення буття людини. Ця
філософія склалася в різних варіантах – в залежності від особливостей того чи
іншого напряму християнської релігії (католицька, православна, протестантська
релігійна філософія), іудейської, ісламської тощо. На ній позначився й характер
способу мислення – більш містичний (близький до богословського), або більш
раціоналістичний (зближений з наукою).
З кінця ХІХ і у
ХХ столітті (в епоху значних зрушень у суспільному житті та
соціально-психологічних катаклізмів) значно підвищився інтерес до релігії як
способу розв’язання людських проблем. Релігійно-філософські доктрини, які,
здавалося б, відійшли в минуле, здобули "нове дихання", почали
переосмислюватися до потреб нашого часу і менталітету сучасної науки.
Найбільш типовим
у цьому відношенні напрямом вважається неотомізм – сучасна версія вчення Фоми
Аквінського (ХІІІ ст.), який у свій час поставив за мету поєднати релігію з
наукою, примирити віру і розум. Томізм почав широко розповсюджуватися
насамперед у католицьких країнах – як "вічна філософія". У своєму
оновленому вигляді він став називатися "неотомізмом". В основі цього
напряму лежить принцип зверхності теології, яка на думку прибічників
неотомізму, втілює єдність пізнавального та практичного відношення до світу.
Неотомізм поєднує
ідеї середньовічного томістського вчення з філософією Канта, Гегеля, Гуссерля,
Хайдеггера. Провідні представники напряму Ж.Марітен, Е.Жільсон, Ю.Бохенський.
Вони не заперечують наукові знання про природу і суспільство, їх реальність,
але стверджують їх залежність від Бога. Людський розум пізнає ідеї, закладені в
світ Богом.
Таким чином,
релігійна філософія розробляє обґрунтування теїзму, існування Бога, його
природи і відношення до світу і людини.
Відомі
представники неотомістського напряму - Ж.Марітен та К.Ранер відмовляються від "раціональних"
доведень і переносять акцент на екзистенціально-антропологічні мотиви віри в
Бога – в тому розумінні, що ця віра, ідея Бога як абсолютного буття, розумного
й морального первоначала світу виражає фундаментальну потребу й установку
людини, дає їй правильну орієнтацію для розв’язання своїх життєвих проблем,
забезпечує гуманістичний вимір сучасного науково-технічного і соціального
прогресу.
Однією із теч
релігійної неотомістської філософії є християнський еволюціонізм П’єра Теяра де
Шардена (1881-1955). Він репрезентує у своєї праці "Феномен людини"
концепцію космічного походження людини, і проголошує неминучість еволюції
людини і людства в напрямі до Бога, в результаті чого відбувається
персоналістичне перетворення всього буття світу. Космос, на його думку,
перебуває в процесі еволюції, відбувається закономірний перехід від "переджиття"
до життя, виникає людина, яка і стає центром подальшої еволюції, єднання людей.
Суть теоретичної
концепції Теяра де Шардена в припущенні, що космічному універсаму поряд з
процесом розширення властивий і протилежно спрямований процес – згортання. Він
здійснюється через нарощування внутрішньої зосередженості, накопичення,
ускладнення організації.
Космос
розширюється, збільшується в обсязі і одночасно концентрується в кожному своєму
прояві, кожній часточці; елементарними носіями його цілісності є молекула,
клітина, психіка, яка потенційно властива йому завжди, але здійснює своє
втілення в людині, її свідомості і духовності. Еволюція Всесвіту бере свій
початок в трансцендентному центрі "Омега", але його подальше розгортання
внутрішньо запрограмоване. Свідомість і ментальність споконвічно містяться в
космічній еволюції, але знаходять своє втілення в людському феномені.
Підводячи
підсумок, зазначимо, що головний напрям еволюції сучасної релігійної філософії
– це її "антропологізація" - висунення на перший план проблеми людини
в світі, підкреслення гуманістичного змісту релігійного вчення, яке, як
вважається, може стати плідним у розв’язанні проблем духовно-морального і
соціального життя.
Контрольні
запитання та завдання:
1.
Що
сприяло з’яві "філософії життя" та які її характерні риси?
2.
Окресліть
основні етапи становлення філософської антропології.
3.
Доведіть
спільне і відмінне у поглядах представників німецької класичної філософії та
М.Шелера стосовно визначення сутності людини.
4.
Що лежить
в основі філософсько-антропологічного тлумачення особистості в концепції
М.Шелера? У чому полягає сутність людини за Шелером?
5.
Прокоментуйте
фундаментальні риси екзистенціалізму? Що є екзистенція?
6.
Що є
істотним в людині за М.Хайдеггером?
7.
Прокоментуйте
концепцію "комунікації" К.Ясперса. Яка теза лежить в основі цієї
концепції?
8.
Як
розв’язує проблему буття людини атеїстичний екзистенціалізм?
9.
Як
філософи-екзистенціалісти розуміють гуманізм?
10.
Вичленіть
спільне і відмінне в концепціях "буття людини" М.Хайдеггера,
К.Ясперса та Ж.-П.Сартра.
11.
Якого
значення набула філософія екзистенціалізму у розв’язанні проблеми людини та
суспільства? На які філософські течі сучасності вона вплинула?
12.
Окресліть
основні етапи становлення позитивістської філософії.
13.
У чому
полягає сутність релігійної філософії?
Література
Філософія. Курс лекцій.: Навч.
посібник // І.В.Бичко та ін. – К., 1991.
Історія філософії: Підручник. //А.К.
Бичко, І.В.Бичко, В.Г. Табачковський, -К., 2001.
Філософія. Посібник //Є.М. Причепій,
А.М. Черній та ін. – К., 2001.
Зарубіжна філософія ХХ століття. –
К., 1993.
Современная Западная философия.
Словарь. – М.,1991.
Додаткова література:
1.
Головко
Б.А. Онтологія існування людини у Мартіна Гайдеггера //Феноменологія буття
людини: сучасна західноєвропейська філософська рефлексія. – К., - 1999.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34
|