Таким чином,
будь-яка суспільно-економічна формація має свій еволюційний період, який
характеризується поступовістю суперечностей: між продуктивними силами і
виробничими відносинами, соціально-класових, а також між економічним базисом та
ідеологічною надбудовою. Еволюція історії має конкретно-історичний зміст, який
зумовлюється способом виробництва. Еволюція відбувається за законами
діалектики, але її особливістю є те, що названі вище суперечності проходять
через кількісно-якісні зміни, але знають тільки перше заперечення – вони не
торкаються зміни самої основи способу виробництва. Коли розвиток внутрішніх
суперечностей суспільно-економічної формації, їх кількісно-якісні зміни сягають
рівня неможливості подальшого існування в цій основі, наступає епоха соціальної
революції, котра і є другим запереченням (запереченням заперечення), "перервою"
у еволюційній поступовості історії.
Роль народних мас
і особистості в історії.
Розгляд третього
питання теми дозволить студентам вияснити місце видатних осіб та народних мас у
розвитку людства. Поняття "народні маси" є досить аморфним за своїм
змістом, тому що їх роль в історії і, відповідно, їх конкретна соціальна
складова залежить від конкретної ситуації і рівня мобільності, від поєднання
закономірних і випадкових факторів. З одного боку, загальна соціальна складова
цього поняття відноситься до так званих "низів" історії, тобто до
класів, які не є власниками засобів виробництва. З іншого боку, "народні
маси" не визначені з точки зору їх соціального складу – кількісного
співвідношення робітників, селян, інших соціальних груп. Таке співвідношення
змінюється залежно від багатьох обставин і предмету тих чи інших народних
зрушень. Наприклад, під час Паризької Комуни "народними масами"
виступали різні верстви населення – робітники, селяни, деякі представники
дрібної буржуазії та ін., яких прямо чи опосередковано доторкнулися кризові
явища Франції тієї доби; під час війни Росії з армією Наполеона, народними
масами виступають фактично усі верстви населення, яке включається у визвольну
боротьбу. Тобто, поняття "народні маси" є аморфним, але воно має
своїм стрижневим моментом мету, яка втілюється в процесі їх боротьби. В цьому
розумінні соціальна складова народних мас конкретизується залежно від ведучої
соціальної верстви чи класу, якиі спроможні реалізувати цю мету. Тому,
наприклад, під час соціалістичної революції гегемоном (ведучим соціальним
елементом) "народних мас" є робітничий клас, оскільки саме він є
основною силою такої революції.
Отже, народні
маси виступають конкретним, а не абстрактним суб’єктом історії тоді, коли вони
диференційовані за принципом класової структури та класовості інтересів. Навіть
у випадку патріотизму, сутність якого полягає в об’єднанні проти зовнішнього
ворога або навколо тієї чи іншої мети загальнонаціонального значення, народні
маси не перестають виконувати могутню роль в історії. Але при цьому вони не
обов’язково захищають власні інтереси. "Народне ополчення" під час боротьби
з армією Наполеона було могутнім фактором перемоги Росії у цій війні, але
нічого не змінило в кріпосницькому характері Російської імперії першої половини
ХІХ століття. І, навпаки, звільнення багатьох народів світу від колоніального
гноблення в 60-х роках ХХ століття супроводжувалося не тільки національними,
але й соціальними революціями.
Не менш значимою
в історії є діяльність видатних осіб. Треба відрізняти поняття "видатна
особа" та "історична особа". На перший погляд, вони виглядають
тотожними за змістом, але між ними існує відмінність. Історична особа завжди є
видатною, але видатна особа не завжди є історичною з точки зору її ролі в
безпосередньому історичному розвитку. Наприклад, великі науковці є видатними
особами, але результати їх діяльності лише опосередковано сприяють історичному
розвитку. Історична особа перетворює історію на безпосередній предмет своєї
діяльності і присвячує її розвитку своє життя. Наприклад, усі революціонери,
які спрямовували свою діяльність на зміну основ суспільно-економічних формацій,
були історичними особами.
Розуміння ролі
особистості в історії залежить від змісту, який вкладається у її (особистості)
визначенні. Отже, якщо "індивід" є констатацією й означенням людини
як елемента соціальної статистики, то особливості людини як "індивідуальності"
і як "особистості" є принциповими для розуміння ролі останньої в
історії. Рівень індивідуальності є такою якістю особи, яка полягає в її
прагненні до пізнання загальнозначущих істин. Історична ж особистість
характеризується тим, що присвячує своє життя практичній реалізації таких
істин.
Класичні концепції ролі особистості в історії
базувалися на суперечці про те, що визначає роль особистості в історії – розум
чи почуття. Така постановка питання була не менш безпідставною, ніж висування в
якості визначальної ролі особистості в історії "факторів", які
зводилися до різних областей індивідуальної свідомості. Але особистість є
цілісною істотою. ЇЇ потужність залежить не від її сліпих поривів і не від
раціональної холоднокровності, а від гармонічного сполучення того й іншого. Не
випадково в "Філософії історії" Гегель стверджував: "Ніщо велике
в історії не здійснювалося без пристрасті", а Оноре де Бальзак писав про
великих людей так: "Усі великі люди народжуються в утробі певного століття,
але під їхньою оболонкою б'ється вселюдське серце".
Інші класичні
підходи до пояснення ролі особистості в історії спиралися або на фаталізм
(форма детермінізму, яка абсолютизує передзаданість місця кожного в житті й в
історії), або на волюнтаризм (абсолютизував суб'єктивну волю особистості й
ігнорував об'єктивні обставини її можливості).
Отже, роль особистості в історії визначається
діалектикою об'єктивного й суб'єктивного, необхідності, свободи і випадковості.
Як обґрунтував Г. В. Плеханов, вона визначається наступними факторами:
1)
суб'єктивною
потребою здійснення особистої свободи через реалізацію суспільної необхідності,
тобто, коли вільна діяльність особистості є свідомим вираженням такої
необхідності;
2)
як роль
особистості в історії визначається організацією суспільства, так і організація
суспільства визначається нею;
3)
розумінням
того, що необхідність тієї або іншої події не означає, що вона відбудеться поза
практичною реалізацією її історичною особою – явище А повинне наступити, якщо
буде існувати сума умов Х, але здійснення цього явища передбачає і діяльність
особистості. У цьому сенсі не можна погодитися з Бісмарком, який стверджував,
що людина не може творити історію, а повинна чекати, коли історія здійсниться
сама;
4)
розумінням
того, що особливі причини тих або інших історичних змін доповнюються одиничними
причинами окремих людей як прояв їхньої історичної волі;
5)
запобіганням
фаталістичному розумінню історії як такому, котре виключає реалізацію індивідуального
в суспільному;
6)
запобіганням
волюнтаристичному розумінню ролі особистості в історії, що продукує ілюзії
відносно об'єктивної необхідності дій особи;
7)
розумінням
того, що випадковість як форма прояву історичної необхідності є вираженням
обмеженої свободи особи в історії внаслідок недостатнього розуміння всієї
сукупності супутніх моментів і повноти конкретно-історичного змісту цієї
необхідності.
Названі принципи розроблені Г. В. Плехановим у роботі "Про
роль особистості в історії".
Роль особистості в сучасній історії ускладнюється онтологічними
і соціальними трансформаціями історичного процесу. Але вироблені філософією
історії принципи і засади можливості такої ролі зберігають свою значущість.
Основні терміни.
Філософія історії
– напрямок у
філософії, який досліджує фундаментальні закономірності історичного процесу у
його всесвітньому масштабі та їх соціальні, політичні, економічні, культурні
похідні.
Спрямованість
історичного процесу – внутрішня логіка історії, яка відбувається через діалектичне сходження до
реалізації тотожності сутності людини та сутності історії. Визначається у
розв’язанні суперечностей матеріально-практичних та ідеально-теоретичних
підстав предметно-практичної та культуротворчої діяльності людей.
Сенс історії – філософське поняття, яке
визначає
Еволюція – поступові зміни в соціальному
житті, в природі, їх які не торкаються зміни основ циклів, в яких вони
відбуваються.
Революція – якісна зміна, переворот в
соціальному житті, який забезпечує прогресивний розвиток.
Прогрес – направленість розвитку, якому
притаманний рух від "нижчого" до "вищого".
Регрес – "зворотній розвиток",
рух, який веде до деградації від "вищого" до "нижчого".
"Історична
особа" –
філософське поняття, яке визначає таку характеристику особистості, сенс життя і
практична діяльність якої направлені на розвиток історичного процесу.
Роль
особистості в історії – збіг
особистісного сенсу життя з фундаментальним сенсом історії, суб’єктивної
свободи та об’єктивної необхідності.
Питання
та завдання для самоконтролю.
Яка
концепція філософії історії найбільш підходить для розуміння сучасності?
Чи
можна вивести концепцію філософії історії на засадах суб’єктивного ідеалізму?
Які
чинники забезпечують спрямованість історичного процесу і чому?
В
якому стані – еволюційності чи революційності – перебуває сучасна історія?
Які
критерії прогресу чи регресу можна застосувати при аналізі сучасної історії?
Зробіть
аналіз думки О. Шпенглера: "Загибель Заходу /.../ означає не більше і не
менше як проблему цивілізації. Тут присутнє в наявності одне з питань будь якої
історії більш глибокого віку" (Шпенглер
О. Закат Европы. Очерки морфологии мировой истории. – М.: Мысль, 1993. – Т. 1.
– С.163)
Як
би Ви прокоментували відносно соціополітичних реалій України наступне
твердження А.-Дж. Тойнбі: "Західне суспільство проголошується цивілізацією
унікальною, що володіє єдністю і неподільністю, цивілізацією, яка після
тривалого періоду боротьби досягла нарешті своєї мети – світового панування. А
та обставина, що її економічна система тримає у своїх мережах усе людство,
представляється як "небесна воля чад Божиїх". Теза про уніфікацію
світу на основі західної економічної системи як закономірного підсумку єдиного
і безпреривного процесу розвитку людської історії приводить до брутальних
перекручувань фактів і до разючого звуження історичного кругозору" (А.-Дж. Тойнби. Постижение истории. – М.: Прогресс, 1991. –
С. 81. )
Література
Основна:
ФІЛОСОФІЯ:
Підручник /І.В. Бичко, І.В. Бойченко, ін. - К., 2001. – Розділ 5.
ФІЛОСОФІЯ:
Посібник для студентів вищих навчальних закладів /Причепій Є.М., Черній А.М.,
Гвоздецький В.Д., Чекаль Л.А. – К.: Академія, 2001. – С. 452-479.
Додаткова:
ФИЛОСОФСКАЯ
ЭНЦИКЛОПЕДИЯ. В 5 тт. – М., 1960-1970.
Першоджерела:
ТОЙНБИ А. Дж.
Постижение истории. – М.: Прогресс, 1991. – С. 42-90.
ШПЕНГЛЕР О. Закат
Европы. Очерки морфологии мировой истории. 1. – М.: Мысль, 1993. – С. 129-200.
МАРКС К. К
критике политической экономии. Введение // Маркс К., Энгельс Ф., Соч. – 2-е
изд. – Т. 13. – С. 6-9.
ПЛЕХАНОВ Г. В. К
вопросу о роли личности в истории. – Избр. филос. произв. – М.-Л-д: Политиздат,
1965 г. – Т. 1. – С. 300-331.
18. Стратегія майбутнього
Метою вивчення теми є знайомство студентів із
різними філософськими підходами до визначення перспектив суспільного розвитку.
Впродовж свого життя люди не лише цікавляться своїм минулим, не тільки
аналізують теперішній стан суспільства, але й прагнуть зазирнути у день
прийдешній, передбачити хоча б у найближчій перспективі своє майбутнє. Таке
прагнення ґрунтується на тому, що у процесі життєдіяльності люди ставлять перед
собою цілі й шукають відповідні засоби їх досягнення. Лише за таких умов вони
можуть отримати очікувані результати.
Проте реальні результати діяльності людей не
завжди збігаються з планами. Діяльність інших людей може суттєво вплинути на
темпи й ступінь досягнення цілей. Тому виникає об’єктивна потреба у
передбаченні всіх можливих тенденцій загально-цивілізаційного розвитку, що
можуть стати домінуючими, визначальними у більш віддаленій перспективі. Звідси
й виникає потреба включати в історичну періодизацію суспільства не лише його
минуле і теперішнє, але й майбутнє. Уявлення про нього залежать як від
світоглядних орієнтирів дослідників, які займаються суспільними прогнозами, так
і від їх оцінки минулого й сучасного людства. Ключовими словами теми є: модерн,
постмодерн, глобальні проблеми, "стійкий розвиток", глобалізація.
Більш глибокому розумінню стратегії
майбутнього допоможе вивчення наступних питань:
1.
Опозиція "модерн –
постмодерн" у культурному та цивілізаційному поступі людства.
2.
Глобальні проблеми
сучасності як негативні наслідки культури модерну.
3.
Феномен глобалізації у
сучасному цивілізаційному розвитку.
Опозиція "модерн – постмодерн" у
культурному та цивілізаційному поступі людства
Приступаючи до розгляду першого питання,
студенти повинні пригадати матеріал теми "Предмет соціальної філософії",
де вони ознайомилися з різними підходами до історичної періодизації
суспільства. Там було показано, що основними з них є: формаційний,
цивілізаційний, осьовий та хвильовий. Був обґрунтований висновок, що ці підходи
не суперечать один одному, а виступають як доповняльні, оскільки кожен із них
ґрунтується на виборі якогось одного стрижневого фактора суспільного розвитку:
економічного, етнокультурного, технічного, технологічного. У своїй єдності вони
допомагають встановити цілісність суспільного розвитку, бо у реальному житті
матеріальні й духовні фактори нерозривно зв’язані між собою, впливають один на
одного.
Зазначені вище концепції історичної
періодизації людства переважно стосуються аналізу минулого й теперішнього
періодів суспільного поступу. Проте людство, як зазначалось у передмові до
теми, не може не прогнозувати свого майбутнього. Саме тому у філософії,
соціології, культурології та інших суспільних науках виникає чимало теорій, у
яких розробляється стратегія майбутнього людської цивілізації через
співставлення або протиставлення минулого та майбутнього. (Термін "стратегія"
означає - загальний перспективний план певних дій, на відміну від терміна "тактика",
що характеризує безпосередні конкретні дії із використанням певних засобів.
Тактика підпорядкована стратегії). Серед цих теорій найбільш обґрунтованою на
сьогоднішній день є періодизація загально-цивілізаційного розвитку за
історичними етапами розвитку культури. ЇЇ називають опозиція або ж контроверза "модерн
– постмодерн" (опозиція означає – протиставлення, протидія, протистояння;
контроверза – означає суперечка, розходження, незгода). Одні мислителі вбачають
жорстке протистояння між модерном та постмодерном, інші – наполягають на тому, що
між ними є суттєві розбіжності, але ці етапи у розвитку людства не можна
протиставляти.
У сучасній філософській літературі
загальновизнаною є думка, що така історична періодизація
загально-цивілізаційного розвитку повніше, ніж попередні, охоплює різні сфери
суспільного життя в їх суперечливій єдності та взаємовпливах, виявляючи при
цьому основні риси культури майбутнього. Зародженню нового підходу до
історичної періодизації суспільства сприяло формування нової міждисциплінарної
науки – синергетики, яка досліджує відкриті, складні, самоорганізовані,
неврівноважені, нелінійні системи. Саме такою системою, на думку вчених, є
суспільство, оскільки на його розвиток впливає величезна кількість різних
елементів (економіка, техніка, політика, наука, релігія, мораль, мистецтво,
звичаї, традиції тощо), що розвиваються нерівномірно. Його історія зв’язана з
діяльністю різних за своїми інтересами соціальних груп, а тому неможливо із
значною точністю передбачити його подальший розвиток, можливість та напрямки
відхилень від магістрального руху.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34
|