Аристотель / Мир философии. Книга для чтения. В 2-х частях. – М., 1991. -Ч.
1.-C.479/
8.Поясніть, у чому полягає різниця в розумінні щастя у
основоположника епікуреїзму Епікура і послідовника стоїцизму Сенеки?
Література
Основна:
ВВЕДЕНИЕ в
философию: Учебник для вузов. В 2 ч. / Фролов И.Т., Араб-Оглы Э.А., Арефьева
Г.С. и др. – М.: Политиздат, 1989. – Ч. 1 – С. 93-114.
ВВЕДЕНИЕ в
философию: Учебное пособие для вузов. / авт кол. Фролов И.Т и др. – М.:
Республика, 2004.– С. 42-58.
ИСТОРИЯ философии
в кратком изложении. –М.: Мысль, 1991. – С.66-195.
ІСТОРІЯ
філософії. Підручник / за ред. Ярошовця В.І. –К.: ПАРАПАНЖ. 2002. – С. 53-125.
ІСТОРІЯ
ФІЛОСОФІЇ: Підручник /Бичко А.К., Бичко І.В., Табачковський В.Г. - К.: Либідь,
2001. – С. 17-50.
КАНКЕ В.А.
Философия. Исторический и систематический курс: Учебник для вузов. – М., 2002.
–С.21-51.
КРЕМЕНЬ В.Г.,
Ільїн В.В. Філософія: мислителі, ідеї, концепції. – К.6 Книга,2005.- С. 72-125.
ПЕТРУШЕНКО В.Л.
Філософія.-К.: Каравела, 2001.- С. 52-72.
ФИЛОСОФСКИЙ
энциклопедический словарь. – М., 1994 /см. статьи "элеаты", "Гераклит",
"Демокрит", "софисты", "скептицизм", "Эпикур",
"стоицизм", "неоплатонизм".
ФІЛОСОФІЯ.
Підручник. За ред. Надольного І.Ф. -К.: Вікар, 2001. - С. 29-38.
ФІЛОСОФІЯ: Посібник
для студентів вищих навчальних закладів /Причепій Є.М., Черній А.М.,
Гвоздецький В.Д., Чекаль Л.А. – К.: Академія, 2001. – С. 56-75.
Додаткова:
АСМУС В.Ф.
Античная философия. – М.: Мысль, 1976.
БОГОМОЛОВ А.С.
Античная философия.- М.:Мысль,1983.
ВИНДЕЛЬБАНД
Вильгельм. История философии. К.: Нико-Центр., 1997. – С. 28-220.
ГУРЕВИЧ П.С.
Основы философии: Учебник. – М.: Гардарики, 2000. – С. 93-103.
РЕАЛЕ ДЖ.
АНТИСЕРИ Д. История западной философии. От истоков до наших дней в 4-х т. –
СПб, 1997. – Т.1.
ШАПОВАЛОВ В.Ф.
Основы философии. От классики к современности, изд. 2-е, доп.: Учеб. пособие
для вузов. – М.: ФАИР-ПРЕСС, 2000. – С. 53-127.
Першоджерела:
АНТОЛОГИЯ мировой
философии. В 4-х томах. Т.1, ч.1. – М.: Мысль, 1969. – С. 270-271; 275-276;
326-327;526-529.
МИР
философии. Книга для чтения. В 2-х частях. – М., 1991. -Ч.1. – С. 184-187;
190-192; 412-414; Ч. 2 - С. 232 - 234.
ФІЛОСОФІЯ Стародавнього
Світу. Читанка з історії філософії.- К.: Довіра, 1992.- С. 123 - 125; 143-144;
155-156; 185-188.
"Не намагаюсь
проникнути в глибини Твої,
непосильні для мого
розуміння, але бажаю
хоча б частково
зрозуміти істину Твою,
в яку вірить і яку
любить моє серце.
Не шукаю розуміння,
щоб повірити,
але вірую, щоб
зрозуміти."
Ансельм
Кентерберійський
3.
Філософія середніх віків
Мета даної теми полягає у розкритті особливостей проблематики
середньовічної філософії, її місця у розвитку європейської філософії. Ключові
терміни: теоцентризм, теологія, номіналізм, реалізм, догмат, креаціонізм. Тема
розкривається через наступні питання:
1. Умови формування середньовічної філософії та її характерні
риси.
2. Вихідні ідеї патристики.
3. Схоластика як провідний напрямок середньовічного
філософствування:
Умови формування середньовічної філософії та її характерні
риси.
Приступаючи до вивчення першого питання, студенти повинні
звернути увагу на зміни, які відбулись у суспільному світогляді при переході
від Античності до Середньовіччя, засадничі риси середньовічної філософії.
В історичній періодизації Середньовіччя охоплює час від
падіння Римської імперії в У ст. н.е. до ХІУ ст. Це період феодалізму з чітко
ієрархізованим суспільством, повним домінуванням у духовному житті монотеїстичної
релігії – християнства. Але середньовічна філософія, з притаманним тільки їй
способом філософствування, заснованого на релігійній вірі в єдиного Бога,
починає розвиватися з перших століть виникнення християнства. Тому історія
середньовічної філософії охоплює період від І-ІІ ст. до ХІУ-ХУ ст. н.е. і в ній
виділяються два основні етапи:
-патристика ІІ-УІІІст.;
- схоластика ІХ -ХУ ст.
При переході до Середньовіччя в суспільному світогляді Європи
відбулися радикальні зміни, пов'язані з тим, що тепер інтелектуальні зусилля
спрямувалися не на пізнання зовнішнього світу, а на засвоєння внутрішнього,
духовного. У центрі всіх людських зусиль християнство поставило проблеми
спасіння душі та духовного самовдосконалення. Відбулася теологізація всіх форм
суспільної свідомості. Середньовічна філософія розвивалася на основі
християнського світогляду, в тісному зв'язку з релігійною ідеологією. Провідна,
засаднича її риса – теоцентризм, тобто зосередженість на вірі в Бога, яка
визначала і специфіку філософських проблем, і спосіб їх вирішення.
Християнство – релігія Одкровення. Сутність її виявляється в
тому, що вища істина дана людям Богом у Святому Письмі. Середньовічна філософія
є екзегетична. Її призначення – розкрити, розшифрувати істину, скриту в святих
письменах Біблії. Тому для підтвердження, доказу своїх міркувань філософ
постійно звертається до біблійних текстів. А об’єктом філософського осмислення
є, перш за все, зміст, закладений Богом у Святому Письмі, правильне зрозуміння
якого є умовою спасіння душі. Екзегетичність середньовічної філософії створила
умови для розвитку семантичного, етимологічного аналізу ("Етимології"
Ісидора Севільського), концептуального аналізу, спрямованого на розкриття
внутрішнього сенсу тексту. Вища ступінь екзегези, спекулятивна, прагнула дати
відповідь на питання – які філософські положення, які наслідки витікають з
даної тези, фрагменту тексту, що аналізується філософом.
З екзегетичністю поєднувалися такі риси, як традиціоналізм,
повчальність. Філософ стурбований не лише виявленням духовних істин через
осмислення і тлумачення біблійних текстів, а й передачею цього розуміння іншим
людям, для поглиблення їх віри та спасіння душі, кращого розуміння релігійних
догматів. Середньовічна філософія приділяла велику увагу приділяла проблемам
форми викладу, дидактиці. Це стимулювало інтерес до проблем логіки, теорії
пізнання.
Характерними рисами середньовічної філософії Європи є
психологічна самозаглибленність, рефлективність, самоаналіз; переконаність у
реальному існуванні створеного Богом раціонального світу, доступного для
людського пізнання. Незбагненним є лише Бог. Але частина середньовічних
мислителів стояла на позиціях катафатичних, тобто була переконана, що існує можливість
пізнання Бога за результатами його втручання у справи світу. Середньовічна
філософія розвивається, функціонує як теологія, ("вчення про Бога").
Провідними її принципами є:
-
ідея творіння
світу Богом – креаціонізм, яка виступає як основа онтології;
-
ідея Одкровення
– на ній базується вчення про пізнання;
-
вчення
про Ісуса Христа як боголюдину – вона виступає як основа антропології;
-
ідея
провіденціалізму, тобто залежності буття світу, історії людства, людини від
волі Божої.
Вихідні ідеї патристики.
Розглядаючи друге питання, студентам треба звернути увагу на провідні
проблеми патристики: спосіб осмислення головних проблем філософії – буття світу
і буття людини. Патристика ( від латинського pater – батько) - це перший етап
розвитку середньовічної філософії, час формування філософської християнської
думки, її основних принципів, проблематики, категоріального апарату. Головні
проблеми: монотеїзм, троїчність Бога, вчення про Христа як Боголюдину,
креаціонізм, есхатологія.
Юстин, Климент Олександрійський, Тертулліан та ін. головним
завданням вважали обгрунтування істинності, досконалості християнського
віровчення та світогляду філософськими засобами, вирішення проблеми включення
філософії в християнську духовну культуру.
Взаємовідносини християнства з філософією на початку його
історії були складними. Апостол Павло, інші діячі раннього християнства різко
негативно ставилися до античної філософії. "Цьогосвітня бо мудрість – у
Бога глупота."(І Послання коринфянам,3,19) - писав Апостол Павло. Таке
негативне ставлення до філософії як несумісної з християнством відбилось,
зокрема, у працях Тертулліана, якому належить відоме твердження "Вірую, бо
це є абсурдним." Якщо щось, писав Тертулліан, у Святому Письмі перевищує
наше розуміння, здається абсурдним, то це вказівка на те, що власне в цьому
прихована глибока таємниця, яка доступна лише вірі, а не розуму.
Навернення до християнства освічених верств римського
суспільства, необхідність захисту християнського віровчення у полеміці з
язичницькими філософами поступово змінювало ставлення церкви до філософії. В ІУ
ст. християнство стало панівною релігією Римської імперії. В такій якості вона
вимагала філософського обгрунтування, тлумачення догматів, закріплення їх у
свідомості віруючих, приведення християнства у відповідність до права,
політики. Різке заперечення філософії змінилось її визнанням. Отці церкви
приходять до думки, що філософія вказує шлях до істини, але відносної, бо
справжня істина – лише в Богоодкровенні.
Найвидатнішим представником класичної патристики був Аврелій
Августин (354-430). Вихідним положенням його філософії є креаціонізм, тобто
вчення про створення світу Богом з нічого. І на цьому положенні філософ
вибудовує онтологію, гносеологію, антропологію, соціальну філософію, етику .
естетику – всі складові цілісної філософської системи.
Августин розумів буття як ознаку існування, і, навпаки –
функція існування є ознакою буття. Воно ділиться на: нижчу форму – матеріальну;
вищу – нематеріальну. Філософ підкреслює, що джерелом і причиною всього буття є
буття Бога. Змінність створеного світу означає і створенність часу. Августин
запровадив поняття динамічного часу, пояснив його природними, історичними
змінами, здійснивши цім значний вклад у вирішення проблеми часу. Онтологія
Августина переходить у теологію, філософські розкриваючи і аргументуючи ідею
креаціонізму.
Антропологія
августинізму є суперечливою. З одного боку, він розглядає людину як творіння
Бога за своїм образом і подобою, а з другого – після гріхопадіння образ Божий у
людині затьмарився пристрастями, гріхами, сама природа людини стала гріховною,
смертною. Людину складають тіло й душа. Душа є світ, бо створена Богом, а Бог
суть істина і освітлює темряву незнання. Істина потенційно закладена в душі і
пробуджується світлом віри. Вірую, щоб розуміти – головний принцип Августина.
Досягти спасіння людина може лише при умові підкорення тіла розумній душі,
освітленій світлом Божественної істини. Але гріховність людини робить
неможливим досягнення спасіння без допомоги Бога. Концепція передвизначення
людини до спасіння протирічива у Августина. З одного боку, спасіння людини
повністю залежить від волі Бога, а , з другої – людина має свободу волі.
В праці "Про град Божій" Августин протиставляє град
земний, земні царства, граду Божому, тобто небесному царству, розгортає
концепцію всесвітньо-історичного процесу як поля здійснення божественного плану
спасіння людства. Громадян земного граду породжує природа, небесного –
благодать. Історію людства складає їх боротьба. На землі видимим втіленням Граду
Божого є церква. Тому філософ стояв на позиціях підкорення світської влади
духовній, апелюючи до того, що земні царства охоплені матеріальними
прагненнями, а вище завдання - провадити людей до спасіння – розуміє і може
реалізувати лише церква
Вчення Августина визначило наступний розвиток середньовічної
філософії Європи, було першою християнською філософською системою.
В цілому патристика створила засади християнського
світогляду, на основі синтезу ідеалістичної античної філософії з християнським
віровченням розвинула філософію християнську з притаманним їй способом філософствування,
колом проблем. Філософія стала теологією,
тобто катафатичною системою доказів
буття Бога.
Схоластика як провідний напрямок середньовічного
філософствування:
При розгляді третього питання студентам потрібно звернути
головну увагу на провідні філософські проблеми цього періоду – співвідношення
віри й знання; природу загальних понять – універсалій, їх значення для
подальшого розвитку філософії.
Схоластика охоплює період з ІХ ст. по ХУ ст. Головне завдання
схоластики - засобами філософії розкрити істини віри, щоб зробити їх
доступнішими для розуміння віруючими; систематизація філософських й теологічних
знань. Для неї характерна орієнтація на пізнання Бога за плодами його творіння
і результатам його втручання у справи світу. Як інструмент доказів, доведення, обгрунтування
церковних догматів використовується логіка.
Основні проблеми схоластики:
– співвідношення знання і віри, філософії та теології;
– природа загальних понять "універсалій";
– співвідношення сутності й існування
Перша проблема отримала в схоластиці три способи вирішення:
1. Знання і віра – антиподи. Віра не потребує знання, тому що
вона має основою Божественне Одкровення. Бог є принципово непізнаваним. Такий
підхід бере свій початок ще в апологетиці, зокрема, в творах Тертулліана з їх
виразно антиінтелектуалістською спрямованістю. В схоластиці на такій точці зору
стояв П. Даміані.
2. Знання і віра можуть співіснувати, тому що вони мають
різні джерела. Знання базується на розумі, пізнанні світу, а віра – на
Одкровенні. Філософські та теологічні істини не можуть суперечити одна одній,
тому що мета філософії – істина, а теологія вказує віруючим шлях до спасіння.
Розмежування філософії й теології не мало на увазі заперечення релігії, а лише
звільнення філософії з-під впливу теології і контролю церкви. Основоположник
цього вчення – арабський вчений Ібн-Рушд. У Європі погляди Ібн-Рушда розвивали Дунс
Скотт, Вільям Оккам і інші.
3. Знання і віра, філософія й теологія мають скласти
гармонійну єдність для розвитку міцної, осмисленої віри, що приведе людей до
спасіння, навчить реалізовувати свої задатки, таланти, діяти у світі згідно з
волею Бога. Така позиція передбачала, що провідною у тандемі "філософія –
теологія" буде теологія, яка пов’язує розум людини з божественними
істинами. Найвидатніший представник цієї концепції – Фома Аквінський.
Проблема природи загальних понять – універсалій -
вирішувалась в боротьбі двох напрямів – реалізму і номіналізму.
Реалізм -
філософське вчення, в якому реальне, правдиве існування мають не мінливі.
тимчасові матеріальні речі, а загальні поняття, або універсалії, тому що вони
існують до речей як ідеї у вічному Божественному розумі. Тобто єдина, справжня
основа буття речей - загальні ідеї Божественного розуму, які існують в речах як
їх сутність, в а після речей – як абстрактні поняття в людському розумі.
Одиничне існує через .залучення до виду, а вид – до роду. Реалізм базувався на
ідеалістичних ідеях Платона і неоплатоніків, розвивав їх з позицій
християнського віровчення. Він відповідав основному принципу схоластики
осмислювати і розкривати релігійні догмати засобами людського розуму. Чим
загальнішим є поняття, тим реальніше, об’єктивніше його існування як особливої
сутності. Самим загальним поняттям є поняття Бога. Представники реалізму –
Ансельм Кентерберійський, Альберт Великий. На позиціях поміркованого реалізму
стояв Фома Аквінський.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34
|