Визначення історії: “Всесвітня історія є прогрес в усвідомленні свободи,
прогрес який мають пізнати в його необхідності”
В основі історії – святовий дух як суб’єкт, що не усвідомлюється
окремими індивідами; дух діє підсвідомо. Кожен індивід переслідує власні цілі,
різні інтереси. Із зіткнення виникає єдине, що не переслідуєтья жодним
індивідом – історична подія, що є проявом світового духу.
Діалектика суб’єктивності бажань окремих індивідів та об’єктивності
закономірностей та системи суспільних відносин.
Розвиток свободи проходить три стадії - три етапи історії:
1)
східний світ – вільна одна
людина (деспот).
2)
Греко-римський світ –
вільна група людей.
3)
Німецький світ – вільні
всі.
Був учнем Гегеля, не задовільняла ідеалістична позиція. Але і “класичний
матеріалізм” 17-18 ст., що розглядав людину як природну істоту, що
ппідпорядкована виключно природним законам, його не влаштовував. Створення
нової маьтеріалістичної філософії – “антропологічний” матеріалізм
Своєрідність людської діяльності та історичний розвиток людини
виводиться з природності самої людини. Людська сутність не міститься в окремому
індивіді; сутність людини – воля, мислення, чуттєвість – її родові, тобто
суспільні властивості. Людська сутність проявляється в єдинстві людини з
людиною, що спирається на різницю “Я” і “Ти”. Людська природа трактується
переважно як біологічна.
Критикував релігію, протиставляв її філософії.
З точки зору теорії пізнання – сенсуаліст. Реальний світ є дійсністю, що
чуттєво сприймається, і завдяки чуттєвому сприйманню можливе його пізнання.
Нова інтерпритація поняття “об’єкт” – формується на
досвіді людського спілквання. Перший об’єкт – завжди інша людина. Заперечує існування
об’єктів, що недосяжні для чуттєвого сприйняття. Завдання мислення – збирати,
порівнювати, класифікувати дані чуттєвого сприйняття. Критерій істиності
мислення – порівняння з данними досвіду.
-
соціально-економічні і
політичні чинники
-
розвиток природознавства
-
вплив класичної німецької
філософії
1)
Промисловий переворот à капіталізм à
посилення експлуатації à страйки, соц. Конфлікти. Постали питання
можливості справедливого суспільства, перспективи його розвитку та його мети.
2)
- відкриття законів
збереження та перетворення речовини та енергії à стало основою філософських висновків про нестворюванність та
незнищуваннясть матерії та руху, єдність різноманітних форм руху, їх взаємодії
і перехід.
- клітинна теорія живої речовини à філософський висновок про єдність усіх живих
організмів
- еволюційна теорія Дарвіна à удар по релігійних уявленнях, ідея безперервності
розвитку у живій природі.
3)
Гегелівська діалектика – як
теорія розвитку і філософський метод. Ідеї Фейєрбаха щодо об’єктивності
матерії, сутності людини, критики релігії. Успадкувала від німецької класичної
філос. Раціоналлізм як спосіб пояснення та осягнення дійсності.
Марксизм = філософія + політекономія + науковий соціалізм.
Філософія марксизму відрізняється предметом дослідження : що є спільним
для природної і соціальної дійсності, людського мислення, процесу пізнанняю, що
об’єднує ці сфери, досліджує найзагальніші закономірності їх розвитку. До
предмета філософії включено людину, практику, відношення “людина-світ”.
Поєднання діалектики з матеріалізмом дало можливість застосовувати
діалктику для аналізу природи, економічних, соціальних, політичних процесів.
Суспільство розглядається з точки зору його економічного життя, в основі
суспільного розвитку – спосіб виробництва матеріальних благ.
Головний зміст марксизму – гуманізм. Людина розглядається як найвища
мета і цінність розвитку сіспільства. Людина не лише продукт природи, а й
соціальний феномен; людина постає як носій соціальної активності, суб’єкт
діяльності, Творець матеріальних і духовних цінностей. Центральна проблема –
пошук шляхів для створення умов, що забезпечують вільний розвиток усіх сутносних
сил людини, усіх її здібностей.
Вирішення проблеми експлуатації – знищення приватної власності на засоби
виробництва.
Свідомість людини є усвідомленим буттям. Зумовлена суспільним буттям,
суспільна свідомість грає активну роль. Виникнувши як результат людської
діяльностяі, вона стає її передпосилкою.
Пізнання – практичне за своєю природою; пізнавальне і перетворююче
відношення людини до світу і до себе витікає з її соціально-діяльної сутності.
Розкриття соціально-діяльної сутності людини і сутності світу її буття,
соціальної обумовленості змісту і структури суспільної свідомості, практичної
зумовленності пізнання, розробка питань діалектики дозволили Марксу і Енгельсу
довести, що спільним, об’єднуючим у понятті “людина” є соціально-діяльна
сутность людини, тобто забезпечення її життєвих потреб відповідними видами
діяльності.
Акцент на економічне життя суспільства, на сферу матеріального
виробництва; в основі суспільного розвитку – спосіб виробництва матеріальних
благ.
Виробничі відносини визначають усі інші відносини між людьми і
становлять суспільний базис. Матеріальне буття, економічний базис визначають
суспільну свідомість (мораль, право, ідеї, теорії, тощо). Вперше за всю історію
філософії розвиток суспільства розглядається з матеріалістичних позицій. Минуле
і майбутнє людства постає як послідовний закономірний процес зміни економічного
устрою суспільства, розвитку спочатку матеріального, а вже потім духовного
життя поколінь.
Матеріалізм і діалектика дозволили відкрити феномен повторюванності у
суспільних процесах і тим самим довести, що суспільство, а не тільки природа,
розвивається за певними законами, виділити окремі етапи в їх розвитку, які були
названі суспільно-економічними формаціями, по новому оцінити роль народних мас
в історії, дати своє розуміння причин виникнення і функціонвання держави,
соціальних класів, їхньої боротьби між собою, показати еволюцію сімї та ін.
Суспільно-економічна формація: кожна система виробниціх відносин, що
виникає на конкретному етапі розвитку виробничих сил підкоряється як загальним
для усіх систем, так і особливим, властивим тільки їй одній, законам
виникнення, функціонування та переходу для вищої форми.
Основа – соціально-економічний розвиток капіталізму, в тому числі в
Росії кінця 19-поч. 20 ст., і духовно-політичні процеси, що мали місце; у науці
– відкриття радіоактивності і електрону (подільність атому).
Використовував філософію марксизму для створення теорії боротьби
робітничого класу. Діалектика – у двох аспектах:
-
філософський метод, що
адекватно відповідає матеріалістичній філософії
-
метод, що може бути
використаний в політичній діяльності.
Питання теорії пізнання - “Матеріалізм і емпіріокритицизм”. Відображення
– суттєва характеристика матерії на рівні неживої, живої природи і на рівні
свідомості суспільства. Пізнання – теж процес відображення; з іншого боку –
складним, суперечливий процес, що функціонує за законами діалектики.
Проблема матерії. Визначальні характеристики : об’єктивність
і здатність відображатися.
Надзвичайна увага – питанням функціонування суспільства і практики
революційних перетворень; підкреслюється роль трудових мас в історії. Теорія
соціалістичної революції.
Нове трактування держави : гол. функція - управління суспільством в
інтересах панівного класу. У майбутньому повинна відмерти.
Марксистська філософія несе ідеологічне навантаження.
- докласичний період
а) давні слов’яни – “Велесова книга” –
повага до життя людини, праці, любов до землі.
б) філософія Київської Русі – пов’язана з
Християнством. Етична тематика: протистояння духовного і тілесного, добра і
зла. Вища мета пізнання – Бог, єдиний метод – божествене откровіння.
Соціальна філософія - єдність земель, централізація
держави.
“Повість временних літ” (Нестор)
“Слово про закон і благодать” (Іларіон)
“Посланіє” (Климент Смолянич)
- період Відродження
Ранні гуманісти (Юрій Дрогобич, Павло Русич, Лукаш,
Станіслав Оріховський) – антропоцентрізм, самодостатність, незалежність людини,
самопізнання.
Острозька академія (Герасим Смотрицький, Йов
Книжницький, Іван Вишенський)
-
самопізнання у нерозривному
зв’язку людини з Богом.
Братські школи – ідеї православ’я.
Мелетій Смотрицький – праці суспільно-громадянського
спрямування.
Києво-Могилянська академія – філософія викладається окремим курсом –
покликання віднайти істину, причини речей, дослідити життя і доброчсеність.
- Класичний період
-
Г. Сковорода – засновник
класичної укр. Філософії, поінтеїстичний погляд. “Пізнай себе” – через віру і
любов. Ідея “сродної” праці – за покликанням.
-
“універсалістська”
філософія 19 ст. (Орест Невицький, Сільвестр Гогоуский, Михайло Максимович) –
поширення ідей німецької класичної філософії, особ. Канта, Фіхте, Шеллінга.
-
Кирило-Мефодіївське
товариство (Костомаров, Куліш, Шевченко) – протиставлення української філософії
російській.
-
Соціалістичні мотиви –
Драгоманов, Франко.
- Новітня філософія
-
Екзистенціально-романтична
хвиля (поч. 20 ст.) Бердяєв, Шестов.
-
Культурно-філософський
підйом 20х років (“розстріляне відродження”) – Хвильовий, Зеров, Яловий,
Плужник та ін. – спроба зберегти та творчо розвинути українську національну
культуру.
-
Мислителі діаспори
(Лишенський, Донцов, Чижевський).
Заснована Петром Могилою. Вперше в Україні викладали філософію окремо
від теології. Філософські курси значною мірою схоластичні. Філософія
розглядалась як система дисциплін чи наук, покликаних віднайти істину, причини
речей.
І. Гізель – процес пізнання відповідні до теорії образів. Речі, діючи на
органи чуття посилають їм чуттєві образи. Ці органи відбиваються на органі
чуття і стають відображеннями, які стають об’єктами
діяльності внутрішнього чуття.
Ф. Прокопович – пізнання на основі досвіду і споглядання.
Вчення про матерію: в основі всього лежить певний субстрат, що завдяки
формі перетворюється на певну річ. Рух - як зміна кінцевого стану.Простір і час
– невід’ємні від природних сил. Порожнеча неіснує.
Етика – теоретична (роль людини в світі, сенс життя, свобода волі) і
практична (шляхи і способи досягнення щастя, система виховання).
Сенс життя – у творчій праці, спрямованій на власне і громадське добро.
Розвиток філософії права.
1722-1794. Вихованець Києво-Могилянської академії. Проблеми, спрямовані
на дослідження людини, її існування та щастя. Релігійно-філософський характер
спирається на християнсько-світоглядні категорії.
Реальність є взаємодією 3х світів: макрокосм., мікрокосм.(людини),
символічного світу (Біблія).
Кожен світ є єдністю 2х натур : видимої (зовнішньої) та невидимої
(внутрішньої).
Макрокосм – світ речей і явищ + Бог.
Мікрокосм – людина тілесна + людина духовна.
Біблія – образність символів + розшифровка.
Заклик: “пізнай себе” – свою духовну сутність через віру і любов – таким
чином досягається щастя. Щастя – не в матеріальному задоволенні, а в пізнанні і
праці за свїми здібностями.
3 етапи самопізнання та пізнання:
-
пізнання себе як
самовласного буття
-
як суспільної істоти
-
як буття, що створене за
образом і подобою Божою.
Основні лінії:
-
антеізм (“сродність” людині
усього світу)
-
екзистенціальність
(орієнтованість на неповторне в своїй окремості людське існування,
плюралістичність і в одночас діалогічна гармонійність реальності)
-
кордоцентризм (все ідде від
серця)
Засновник класичної української філософії.
Ф. Шевченка – глибоко індивідуальна, особиста і разом з тим грунтується
на національній ідеї українського народу, його ментальності. Ф. Ш. Виростає з
конкретно-узагального ставлення до віри, любові і нації. З любові до України
виникає ф. Пробудження людської гідності, сили протесту і бунтарства.
Вінець творчості – уславлення свободи, першої і
неодмінної умови людського добробутя і щастя.
Творчість Шевченка – поетично-сиволічно-образна, тобто
буквально не тлумачна.
Україна постає в двох вимірах : як певна соціальна
спільність, що реально втілена в історичній дійсності сьогодення; а також як
духовно ідеальна спільність нашої минувщини, що має відродитись в прийдешньому.
Шевченків бунт заперечує певну несправедливу
соціально-економічну реальність з її порядком, законами, і т.п.; проте це
заперечення не ставить метою утвердження якогось іншого порядку. У творах немає
ніякої програми перетворення суспільного буття. І деальне царство є царством
творчого людського духу, а не букви.
Не можна сказати, що Шевченко був атеїстом, але відкидав
з християнської релігії все те, що заважає вільному розвитку особистості,
перешкоджає задоволенню внутрішніх потреб людини. Проти зловживання релігією з
політичною метою, релігійних війн, інквізиції.
У всій своїй творчості Шевченко постає як
екзістенціальний антеїстичний і кордоцентричний мислитель.
71. Ідеї суспільного прогресу І. Франка, Л. Українки, М.
Драгоманова.
Михайло Драгоманов (1841-1895) – мислитель, історик та етнограф.
Страницы: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20
|